ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/3256/22
провадження № 61-9957св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв Олександр Олександрович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва
від 22 червня 2023 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергеєв О. О., про розірвання договору довічного утримання.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 31 серпня 2021 року між нею та відповідачкою укладено договір довічного утримання (догляду), згідно з умовами якого позивачка передала, а відповідачка набула у власність 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , натомість зобов`язалася надавати позивачці довічне матеріальне забезпечення та усі види догляду (опікування).
Посилаючись на те, що відповідачка взяті на себе за вказаним договором зобов`язання з 31 серпня 2021 року не виконує, позивачка вважала, що за таких обставин договір підлягає розірванню та у зв`язку з цим підлягають застосуванню передбачені законом наслідки такого розірвання, а тому звернулася до суду із цим позовом з метою захисту своїх порушених прав, в якому просила: розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 , який 31 серпня 2021 року посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1287 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О.; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) та повернути ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на вказаний об`єкт нерухомості; скасувати обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання (догляду), а саме на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 31 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1286. Застосовано наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 31 серпня 2021 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Скасовано обтяження у вигляді заборони відчуження, зареєстроване на 2/3 часки квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 31 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (запис про обтяження № 43726627 від 31 серпня 2021 року). Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду) від 31 серпня 2021 року, умови якого позивачкою були виконані, шляхом передання належної їй частки квартири у власність відповідачки, проте відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, зокрема позивачку матеріально не забезпечує та не здійснює догляд за нею, тому районний суд дійшов висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання (догляду), тому вважав необхідним задовольнити позов також у іншій частині вимоги, зокрема застосувати наслідки розірвання вказаного договору, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а також скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження, зареєстроване на 2/3 часки квартири 
АДРЕСА_1 , на підставі зазначеного договору.
Суд також урахував, що під час розгляду справи стороною відповідачки не надано жодних доказів на підтвердження належного виконання умов договору довічного утримання. Також відповідачка не висловлювала заперечень щодо обставин, викладених позивачкою. При цьому, враховуючи предмет позову, саме на відповідачку покладається обов`язок щодо доведення обставин, які б свідчили про належне виконання нею прийнятих за договором обов`язків.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 31 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1286.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 395,10 грн.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, зазначив, що районний суд дійшов правильного висновку про розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду) від 31 серпня 2021 року, зважаючи на порушення відповідачкою його істотних умов. Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру не підлягали задоволенню, оскільки після розірвання договору довічного утримання право власності на нерухоме майно поновлюється відповідно до наявних у позивачки правовстановлюючих документів, що виключало правові підстави для ухвалення в цій частині рішення.
Посилаючись на пункти 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року), апеляційний суд вказав, що при наявності рішення про розірвання договору довічного утримання, тобто скасування документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, саме до повноважень державного реєстратора віднесено скасування раніше накладеної приватним нотаріусом заборони на відчуження 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог про скасування заборони на відчуження квартири.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , у липні 2024 року через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року,
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявниця посилається на
пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема, неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах
від 09 березня 2021 року у справі № 206/3112/18 та від 08 листопада 2023 року
у справі № 140/1322/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на неналежне дослідження судами доказів, зібраних у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що суди не надали оцінки тому факту, що відкриття провадження у справі співпало із введенням в Україні правового режиму воєнного стану, окупації м. Ірпеня Київської області, вимушеного біженства ОСОБА_4 з окупації, що унеможливлювало виконання договору у період січень-квітень 2023 року у будь-який інший спосіб, ніж передача грошових коштів платіжним дорученням відразу за кілька місяців, і що вказана сума була прийнята позивачкою. Відповідачка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, оскільки була переконана, що у справі бере участь її представник - адвокат Півень К. В., проте, на переконання заявниці, він вступив
у домовленість із протилежною стороною та навмисно надавав їй недостовірну інформацію про рух справи у суді першої інстанції. Про факти недобросовісної поведінки адвоката Півня К. В. відповідачка повідомила у скарзі до КДКА Київської області, на яку суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги. Представник відповідачки навмисно не надавав суду наявні у неї докази та умисно не повідомляв про прийняте рішення судом першої інстанції. До моменту подання позову до суду жодних претензій щодо невиконання чи неналежного виконання зі сторони позивачки до відповідачки не надходило, а з тексту заяви про вчинення кримінального правопорушення не вбачається наявність претензій
 ОСОБА_1 щодо невиконання умов договору довічного утримання. Суд проігнорував той факт, що ОСОБА_2 не відмовляється від своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, але не може виконувати інакше, як направляти грошові кошти на користь ОСОБА_1 шляхом грошових переказів. 
 
Окрім цього, здійснюючи підготовку справи до апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції, у порушення частини першої статті 365 ЦПК України, не вирішив питання про долучення нових доказів, доданих до апеляційної скарги, а з ухваленої судом апеляційної інстанції постанови по суті справи не вбачається надання відповідної об`єктивної оцінки причин неможливості подання таких доказів ОСОБА_2 . Відмовою у прийнятті нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи, суд необґрунтовано надав перевагу стороні позивачки в оцінці доказів, тобто порушив принцип рівності прав сторін у процесі.Неприйняття доказів у справі унеможливлює встановлення фактичних обставин справи та є порушенням вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України.
 
Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
У визначений в ухвалі строк заявником усунуто недоліки касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/3256/22 із Шевченківського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У вересні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 761/3256/22.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
31серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Сергеєвим О. О. та зареєстровано в реєстрі за № 1286.
 
Згідно з пунктом 1.1 договору позивачка (за умовами договору - відчужувач) передала, а відповідачка (за умовами договору - набувач) отримала у власність 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .
 
31 серпня 2021 року приватним нотаріусом у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання накладено заборону відчуження на зазначені в договорі
2/3 частки квартири до виконання (припинення) або розірвання договору.
 
На підставі вказаного договору довічного утримання вказані в ньому 2/3 частини квартири зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 грудня
2021 року № 293259670.
 
До моменту укладення договору 1/3 частка квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10 липня
2008 року державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Буренко О. М. та зареєстрованого за № 4-662. Право власності зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 22 липня 2008 року за реєстровим № 5293.
 
Інша 1/3 частка квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва від 15 червня 1993 року, згідно з розпорядженням від 14 червня 1993 р. № 3046. Право власності зареєстровано
в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 02 липня 1993 року за реєстровим № 5293.
 
Відповідно до пункту 2.1 договору відповідачка зобов`язана надавати позивачці довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування).
 
Пунктом 2.2 договору встановлено, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 6 000,00 грн на місяць.
 
Пунктом 2.3 договору визначено, що догляд (опікування), що надається позивачці відповідачкою, включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних із проживанням в зазначеній квартирі позивачки; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачки всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.
 
30 грудня 2021 року позивачкою оформлено нотаріально посвідчену заяву, яка адресована відповідачці з вимогою про розірвання договору на підставі підпункту 3.1.2 договору - за згодою сторін, проте вказана заява залишена відповідачкою без належного реагування.
 
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 підтвердив, що з серпня 2021 року проживає спільно з матір`ю ОСОБА_1 
у квартирі АДРЕСА_1 . Протягом останніх півтора років ОСОБА_2 не бачив. Утриманням та доглядом
ОСОБА_6 займається ОСОБА_7 , яка також проживає з ними.
З моменту укладення договору довічного утримання ОСОБА_2 не цікавиться здоров`ям ОСОБА_1 та не виконує жодних умов договору. Повне забезпечення ОСОБА_1 здійснюється саме ОСОБА_7 , що полягає
у забезпеченні продуктами харчування, медичними препаратами, одягом та сплаті житлово-комунальних послуг.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка вказувала на невиконання
з 31 серпня 2021 року відповідачкою умов укладеного договору довічного утримання (догляду), зокрема щодо забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, оплати за власний рахунок комунальних послуг.
 
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві)
у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
 
Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
 
Пунктами 2.1, 2.2, 2.3 укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду) передбачено, що набувач зобов`язаний надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування); утримання,
у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 6 000,00 грн на місяць; догляд (опікування), що надається відчужувачу набувачем, включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі позивачки; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачки всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.
 
Таким чином, істотними умовами договору довічного утримання сторони визначили: довічне безкоштовне право проживання відчужувача у квартирі, довічне матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування): забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі відчужувача; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивачки всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.
 
За змістом частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.
 
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку
з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
 
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суди попередніх інстанцій при задоволенні позовної вимоги про розірвання нотаріально посвідченого договору довічного утримання виходили із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду) від 31 серпня 2021 року, умови якого позивачкою були виконані шляхом передання належної їй частки квартири у власність відповідачки, проте ОСОБА_2 взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, зокрема позивачку матеріально не забезпечує та не здійснює догляд за нею, а будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було.
 
З урахуванням вказаного, встановивши неналежне виконання відповідачкою своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними,
а також доведеність факту порушення його істотних умов, зокрема несплату ОСОБА_2 грошових коштів, розмір яких встановлений умовами договору, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України
і дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із таким обґрунтованим висновком апеляційного суду, оскільки це підтверджується установленими судами обставинами та матеріалами справи.
 
Доводи касаційної скарги відповідачки про належне виконання нею умов договору довічного утримання зводяться до переоцінки встановлених судами обставин
і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення
у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах,
а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Твердження заявниці, що суд апеляційної інстанції по суті звільнив позивачку від обов`язку доказування, переклавши цей обов`язок на відповідачку,
є безпідставним, оскільки позивачу законом надано право ініціювати питання розірвання договору довічного утримання у судовому порядку у випадку невиконання набувачем умов цього договору, при цьому відповідач на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду доказу відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Так, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідачка не надала суду доказів на підтвердження виконання своїх обов`язків щодо сплати грошового забезпечення та надання догляду (утримання) за ОСОБА_1 , хоча саме відповідачка мала убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, у порушення частини першої статті 365 ЦПК України, не вирішив питання про долучення нових доказів, доданих до апеляційної скарги, не приймаються, оскільки згідно з протоколом судового засідання апеляційного суду від 12 червня 2024 року (а. с. 233, 233а т. 2) клопотання сторони відповідачки про долучення додаткових доказів було предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який ухвалив його відхилити.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції
з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь
у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
У мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційний суд обґрунтовано вказав, що не приймає до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції, оскільки відповідачка не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.
Аргументи касаційної скарги про некваліфіковані навмисні дії адвоката Півня К. В., який представляв інтереси ОСОБА_2 у суді першої інстанції, зводяться до припущень та нічим не підтверджені, тому не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду
від 09 березня 2021 року у справі № 206/3112/18 та від 08 листопада 2023 року
у справі № 140/1322/22 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими                (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                    у справі № 233/2021/19).
 
Так, у справі № 206/3112/18 предметом позову було розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року,
у задоволенні позову відмовлено. Судові рішення мотивовані тим, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження ухилення відповідачки від виконання умов договору довічного утримання. Крім того, позивачкою не було наведено, які саме обов`язки за договором довічного утримання відповідачкою не виконуються чи виконуються неналежно. За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для розірвання спірного договору довічного утримання та задоволення інших похідних від цих вимог. Верховний Суд залишив без змін оскаржувані судові рішення у наведеній справі, оскільки суди дійшли правильного висновку, що відповідачка станом на час звернення позивачки до суду із цим позовом належним чином виконувала умови вказаного договору, а остання у свою чергу не надала суду належних та допустимих доказів істотного порушення відповідачкою умов договору довічного утримання, не довівши наявність правових підстав для його розірвання. При цьому суди надали належну правову оцінку показанням свідків, жоден з яких не підтвердив неналежне виконання відповідачкою умов договору довічного утримання, а також письмовим доказам, які беззаперечно свідчать про те, що станом на січень 2018 року відповідачка виконувала умови спірного договору, що не було спростовано стороною позивачки, яка вказувала у позовній заяві що з цього часу відповідачка їх не виконувала. Разом із тим судом першої інстанції були встановлені обставини перешкоджання позивачкою відповідачці у виконанні умов договору шляхом недопуску останньої до місця свого проживання, а також проведення відповідачкою ремонтних робіт у помешканні вартістю 17 216 грн. За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність обумовлених укладеним сторонами договором та чинним законодавством підстав для розірвання договору довічного утримання
від 27 липня 2017 року.
 
У справі № 140/1322/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду скасував постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року та направив справу на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки судом апеляційної інстанції не було розглянуто заявлене позивачем клопотання про дослідження нових доказів.
 
Отже, обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених справах суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Судові рішення в частині відмови у позові не оскаржуються, і касаційна скарга таких доводів не містить, тому справа в цій частині не переглядається.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням про розірвання договору довічного утримання (догляду).
 
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
 
ОСОБА_2 просила скасувати як рішення суду першої інстанції, так і постанову апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, разом з тим суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Оскаржувана відповідачкою позовна вимога про розірвання договору довічного утримання (догляду) була однаково задоволена судами попередніх інстанцій.
 
Тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,
а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| Р. А. Лідовець
| Д. Д. Луспеник