Справа № 462/6253/24                                Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1604/25                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника ОСОБА_1 – Шкарупської –Баранової Н.Б., представника ОСОБА_2 – Водопийко Х.Т., представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – Шкарупської – Баранової Наталії Богданівни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року, - 
ВСТАНОВИВ:

у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Черник Наталії Степанівни, Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Зорена Петра Івановича, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто із  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  3 729 796,58 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь  ОСОБА_5 - 2 398 400,83 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь  ОСОБА_6 - 5 948 789,47 грн. боргу та 1218 грн. судового збору. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік відповідачки,  ОСОБА_3 , спадкоємцями першої черги до майна якого є його дружина ОСОБА_2  та син  ОСОБА_3 . 02 червня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. була зареєстрована спадкова справа №22/2021 щодо майна та майнових прав, померлого ОСОБА_3 , до складу зазначеної спадщини увійшли об`єкти нерухомого майна, які перебували у його власності станом на день його смерті.  ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , дружина померлого  ОСОБА_3 , подала до нотаріуса заяву від прийняття спадщини за законом, якою відмовилась від належної їй частки спадкового майна на користь двоюрідного брата померлого -  ОСОБА_3 . Вважає, що така відмова від прийняття спадщини має на меті уникнути звернення стягнення на майно, унеможливити виконання судових рішень про стягнення боргу з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_6 , що, на його думку, є фраудаторним правочином.  Відмова від прийняття спадщини безпосередньо впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки спрямована на те, щоб не набути права власності на спадкове майно, на яке повинно бути звернено стягнення і вчинена відповідачкою лише з однією метою - уникнути виконання судових рішень про стягнення з неї коштів, а оскільки кошти у неї відсутні, то уникнути звернення стягнення на майно. Вважає, що визнавши відмову від прийняття спадщини  недійсною,за рахунок успадкованого майна він отримає можливість повернути кошти, які підлягають стягненню з відповідачки на його користь за рядом судових рішень, які набрали законної сили та перебувають на стадії примусового виконання. З наведених підстав просить визнати недійсною відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_3 .
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1  – Шкарупська – Баранова Наталія Богданівна,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В апеляційній скарзі зазначає, що 05 грудня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнано недійсним договір дарування нерухомого майна та земельної ділянки, укладеного 02 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1031. Вказаним рішенням було встановлено, що дії відповідачів. були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Вважає, що дії ОСОБА_2 щодо відмови від прийняття спадщини після смерті чоловіка, відмова від отримання у власність спадкового майна, на яке могло б бути звернено стягнення на користь позивача та інших кредиторів, враховуючи, що нею попередньо вчинявся ряд інших правочинів для виведення майна на третіх осіб, відмова від прийняття спадщини є фраудаторним правочином, який вчинено всупереч принципам добросовісності, недопустимості зловживання правом та порушує публічний порядок. Суд першої інстанції помилково вказав, що постанова Верховного Суду у справі №205/2053/22 є нерелевантною, оскільки у вказаній справі між спадкоємцями першої черги було укладено договір, відповідно до умов якого сторони погодили умови відмови від прийняття спадщини у випадку смерті матері, однак Верховний Суд навпаки відхилив такий аргумент відповідача у справі та задовольнив позов кредитора, скасувавши рішення попередніх судів. ОСОБА_2 , як дружина спадкодавця, яка постійно з ним проживала на час відкриття спадщини, вважалася б такою, що прийняла спадщину, якщо б не подала заяву про відмову, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що сторони разом не проживали, а шлюб між подружжям був формальним. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною лише з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 ЦК України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – Шкарупської – Баранової Н.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 – ОСОБА_7 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу, а позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від спадщини, то позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
 
З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового акту про смерть №00031013476, сформованого 02 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що 02 червня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. відкрита спадкова справа №22/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
З копії спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 02 червня 2021 року звернувся ОСОБА_3 , двоюрідний брат померлого ОСОБА_3 .
З копії спадкової справи також вбачаться, що дружина померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , 04 серпня 2021 року звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 на користь його двоюрідного брата, ОСОБА_3 .
З копії спадкової справи також вбачаться, що син померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_3 , 04 серпня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 на користь його двоюрідного брата, ОСОБА_3 .
Тобто, обоє спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина, ОСОБА_2 та син, ОСОБА_3 , у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини відмовилися від прийняття спадщини за законом на користь двоюрідного брата спадкодавця, ОСОБА_3 .
Подання ОСОБА_3 , 02 червня 2021 року, приватному нотаріусу заяви про прийняття спадщини, свідчить про те, що така заява була подана у встановлений законом шестимісячний строк, а відтак є доказом прийняття ОСОБА_3 спадщини, однак він, як спадкоємець другої черги за законом, вправі спадкувати майно померлого ОСОБА_3 лише за відсутності спадкоємців першої черги, а такі, як встановлено судом є, це його дружина ОСОБА_2 та син, ОСОБА_3 , або у випадку відмови спадкоємців першої черги від прийняття спадщини.
13 липня 2022р. ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на наявність у Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень інформації щодо обтяження усього майна відповідачки ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2017 року по справі №462/2589/14-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, стягнуто із ОСОБА_2 : на користь ОСОБА_1 3 729 796,58 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь ОСОБА_5 - 2 398 400,83 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь ОСОБА_6 - 5 948 789,47 грн. боргу та 1218 грн. судового збору.
Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено обставини укладення договору позики, оформленого розпискою від 27.12.2007р., отримання відповідачкою ОСОБА_2 грошових коштів та невиконання нею своїх зобов`язань за цим договором, і як встановлено судом вказані кошти не були повернуті боржником.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, що відповідає вимогам ч.2 ст.1220 ЦК України.
Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Інформації про те, що ОСОБА_3 складав заповіт матеріали справи не містять, і така обставина судом не встановлена.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. (частина 1 статті 1269 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.(частина 1 статті 1270 ЦК України).
Відповідно пункту 1 статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Згідно з пунктом 5 статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.
 
Право відмови спадкоємця за законом від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги передбачено пунктом 2 статті 1274 ЦК України. 
 
Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частина 6 статті 1273 ЦК України).
      Частина 5 статті1274 ЦК України передбачає, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу  
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.
У постанові Верховного Суду від 24 листопада у справі №357/15284/18 зазначено, що до односторонніх правочинів відноситься, зокрема, відмова від спадщини.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою – третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правих наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Главою 16 Розділу 1У визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону: 
-відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 225 ЦК України) може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено;
-якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї ж особи (стаття 229 ЦК);
-якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним (частина 1 статті 229 ЦК, стаття 230 ЦК України);
-правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК);
-правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 232 ЦК).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем не доведено наявності вищезазначених підстав, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Позовні вимоги про визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 обгрунтовував тим, що ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини на користь близького родича маючи на меті не допустити виконання за рахунок успадкованого нерухомого майна рішення суду про стягнення з неї на користь позивача заборгованості, що свідчить про її добросовісність, і оскільки відмова від спадщини є правочином, то такий, на думку позивача є фраудаторним. 
Згідно із статтею 1282 ЦК України на спадкоємців покладено обов`язок в першу чергу повністю задовольнити вимоги кредиторів померлого, в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, який як на підставу для відмови в позові посилався на те, що ОСОБА_3 не був боржником ОСОБА_1 , оскільки позивач обґрунтовує позовні вимоги саме тим, що боржником позивача є спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , його дружина, ОСОБА_2 , яка для того, щоб уникнути виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості за рахунок успадкованого майна відмовилася від прийняття спадщини. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи позивача про те, що відмова від прийняття спадщини ОСОБА_2 по смерті ОСОБА_3 є фраудаторним правочином з огляду на таке.
 
Безспірним, на думку колегії суддів, є те, що ОСОБА_2 була обізнана про те, що вона є боржником, їй було відомо про рішення Залізничного районного суду м. Львова, від 31.05.2017 року, яким стягнуто із ОСОБА_2 : на користь ОСОБА_1 3 729 796,58 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь ОСОБА_5 - 2 398 400,83 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; на користь ОСОБА_6 - 5 948 789,47 грн. боргу та 1218 грн. судового збору, яке було чинним на час подання ОСОБА_2 заяви про відмову від прийняття спадщини, що свідчить про наявність у неї умислу на приховання майна, яке б за відсутності відмови від прийняття спадщини, підлягало спадкуванню, за рахунок якого було б можливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості, звернення стягнення на успадковане майно.
Приховання спадкового майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить що правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
Ознакою цього правочину є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. 
Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. 
За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.
Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. 
Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. 
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивачі вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та посилатися на спеціальну норму права, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №205/2053/22 розглядався спір про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. За обставинами цієї справи, відповідач, маючи невиконані зобов`язання зі сплати заборгованості перед позивачами, відмовився від прийняття спадщини, на користь близького родича, що призвело до його неплатоспроможності перед кредиторами, оскільки він не має іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення наявної заборгованості, тому такий правочин має ставитися під сумнів в частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторності. Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, проте неправильно визначилися з кваліфікацією оспорюваного правочину, оскільки виходили з недоведеності на час вчинення оспорюваного правочину обставин, зумовлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України, проте відмова відповідача від прийняття спадщини на користь близького родича, з урахуванням встановлених обставин, є правочином, який вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених частиною першою статті 215 ЦК України, тому не регулюється положеннями статті 1274 ЦК України, зокрема і її частиною п`ятою, оскільки з позовом до суду звернулися заінтересовані особи, права яких порушені оспорюваним правочином. Касаційний суд виснував, що воля відповідача під час вчинення цього правочину не відповідала зовнішньому її прояву про реальний перехід права власності на нерухоме майно та була направлена на приховання майна від виконання судових рішень про стягнення з нього грошових коштів, тому цей правочин є фраудаторним. 
Колегія суддів зазначає, що за наявності у ОСОБА_2 заборгованості її відмова від прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , спрямована на приховання майна для уникнення можливого погашення боргу за рахунок успадкованого майна на шкоду позивачу, який є її кредитором, і свідчить про недобросовісність ОСОБА_2 , зловживання правом. 
Встановивши наявність у ОСОБА_2 невиконаних грошових зобов`язань перед позивачем, наявність яких підтверджена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2017 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи правом, оскільки відмовилася від прийняття спадщини на користь близького родича, внаслідок чого втратила можливість успадкувати майно, втратила свою платоспроможність перед позивачем, можливість погасити борг за рахунок успадкованого майна.
На думку колегії суддів під час вчинення цього правочину воля ОСОБА_2 не відповідала її зовнішньому прояву про реальний перехід права власності на нерухоме майно та була направлена на приховання спадкового майна від виконання судового рішення про стягнення з неї грошових коштів, тому вчинення такого правочину є порушенням частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_2 відмовилась від спадщини по смерті ОСОБА_3 у лютому 2021 році, тоді як майно між ними було поділено рішенням суду в 2013 році, до суду ними була подана заява на розлучення, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 формально перебували у шлюбі і впродовж тривалого часу до смерті ОСОБА_3 не підтримували жодних стосунків та реально не становили єдиної родини, проживали окремо і не вели спільного господарства.
Такі висновки суду спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не був розірваний, а висновок суду про те, що вони формально перебували у шлюбі, не підтримували жодних стосунків, не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, так як проживали окремо, є лише припущенням суду першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих зазначених судом першої інстанції обставин. 
Статті 4 ЦПК України та стаття 15 ЦК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Верховний Суд зазначив, що у випадку, коли оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові
 
Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
 
Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції також мотивував і тим, що права та законні інтереси позивач не є порушеними, оскільки визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини безпосередньо не впливає на права та законні інтереси позивача, оскільки спадкове майно обтяжене борговими зобов`язаннями спадкодавця, а для отримання спадщини в розумінні ч.1 ст. 1259 ЦК України ОСОБА_8 , має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини на протязі шести місяців з моменту смерті спадкодавця, щоб свідчило про прийняття нею спадщини, що, на думку суду першої інстанції, унеможливлює визнання цього правочину фраудаторним.
 
Такі висновки суду першої інстанції спростовуються положеннями частини 3 статті 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї, а відтак у випадку визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини, вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину, і за рахунок успадкованого майна можливим буде виконання рішення суду, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відмова ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 порушує права та законні інтереси позивача. 
Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не проживала зі спадкодавцем спростовуються матеріалами справи.
В матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , містяться заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 04 серпня 2021 року про відмову від прийняття спадщини за законом, заява ОСОБА_3 від 02.06.2021 року про прийняття спадщини за законом, в яких і дружина спадкодавця, ОСОБА_2 , і син спадкодавця, ОСОБА_3 , і двоюрідний брат спадкодавця, ОСОБА_3 стверджують про те, що спадкодавець ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 .
Тобто, спадкодавець ОСОБА_3 до дня смерті був зареєстрований та проживав за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 . 
Крім цього, у Повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №;00031013476 від 02 червня 2021 року місце проживання померлого ОСОБА_3 також зазначено: АДРЕСА_1 .
Інформації, підтвердженої належними та допустимими доказами про інше постійне місце проживання ОСОБА_3 на день його смерті, про те, що він не проживав за місцем реєстрації, матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції критично оцінює долучений в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 – ОСОБА_7 акт №14 від 14.08.2025 року, оскільки такий не містить інформації на підставі яких даних та чиїх свідчень комісія у складі директора ТОВ «КУА «Управлінець» Шнайдера Ю.В., бухгалтера ОСОБА_9 , сантехніка ОСОБА_10 встановила, що ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 01.01.2020 року до 13.02.2021 року, яким чином комісія встановила конкретний період не проживання ОСОБА_3 за цією адресою.
В акті зазначено: квартира АДРЕСА_3 - ОСОБА_11 , квартира АДРЕСА_4 – ОСОБА_12 , що це за особи, їх паспортні дані згаданий акт не містить. 
Колегія суддів враховує те, що інформація, зазначена в акті №14 від 14.08.2025 року щодо не проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , з 01.01.2020 року до 13.02.2021 року, спростовуються заявами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №;00031013476 від 02 червня 2021 року, що містяться в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , які беззаперечно підтверджують про проживання ОСОБА_3 до дня його смерті у спірній квартирі.
І оскільки матеріалами справи безспірно підтверджується, що спадкоємець першої черги за законом, дружина ОСОБА_3 – ОСОБА_2 постійно проживала зі спадкодавцем на час його смерті, зазначена обставина, встановлена судом апеляційної інстанції, відповідачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростована належними та допустимими доказами, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що дружина померлого, ОСОБА_2 , постійно проживала зі спадкодавцем, ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини, що відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України свідчить про прийняття нею спадщини.
Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що відмова спадкоємця ОСОБА_2 від прийняття спадщини з метою унеможливлення виконання нею, як боржником, своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , порушує права позивач ОСОБА_1 , а відтак такі підлягають судовому захисту, і відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав того, що відмовою ОСОБА_2 від прийняття спадщини не порушуються права та законні інтереси ОСОБА_1 є незаконною. 
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 . 
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). 
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – Шкарупської – Баранової Наталії Богданівни – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 квітня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати недійсною відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01.09.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк