ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 521/16288/22
провадження № 61-14291св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,
Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Байдерін Олександр Анатолійович, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 року у складі судді Далеко К. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня
2024 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
31 жовтня 2022 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Позов мотивований тим, що з 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 проводились будівельні роботи з будівництва багатоповерхового будинку. Замовником проведення будівельних робіт була ОСОБА_1 
13 лютого 2018 року наказом №01-07/30 Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради затвердило містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 для реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів, замовник- ОСОБА_1 
26 жовтня 2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видало ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт № ОД 112182990692 щодо реконструкції житлового будинку під багатоквартирний дев`ятиповерховий житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 20 жовтня 2022 року № 01-8/277вх ОСОБА_1 отримала сертифікат № ОД 122220627883 про готовність до експлуатації житлового будинку, загальною площею 6 328,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на дату початку будівництва була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
В силу положень частини восьмої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» саме на замовника було покладено обов`язок подати до органу місцевого самоврядування звернення про укладення договору про пайову участь та документів, що підтверджують вартість будівництва.
Разом з тим, ОСОБА_1 не зверталася до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси при здійсненні реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту
ОСОБА_1 не уклала, відповідні кошти у розмірі 1 524 409,08 грн для створення і розвитку зазначеної інфраструктури до відповідного місцевого бюджету не сплатила.
Посилаючись на викладені обставини, Одеська міська рада вважає, що замовник будівництва ОСОБА_1 без достатньої правової підстави зберегла у себе кошти у розмірі 1 524 409,08 грн, які мала сплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, та зобов`язана повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь безпідставно збережені кошти у розмірі 1 524 409, 08 грн. та розподілити судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
15 березня 2024 року Суворовський районний суд м. Одеси рішенням, залищеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, позов Одеської міської ради задовольнив. 
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 1 524 409, 08 грн, а також судовий збір у розмірі 22866,14 грн. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що в період з жовтня 2018 року по червень 2022 року                ОСОБА_1 здійснено будівництво об`єкта: реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується  дозволом на виконання будівельних робіт № ОД 112182990692 від 26 жовтня 2018 року та сертифікатом № ОД122220627883 від 06 липня 2022 року, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено готовність до експлуатації.
Станом на дату початку будівництва була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту
ОСОБА_1 не укладала.
В силу положень частини восьмої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» саме на замовника покладено обов`язок подати до органу місцевого самоврядування звернення про укладення договору про пайову участь та документів, що підтверджують вартість будівництва.
В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідачки до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору, як і відсутні докази укладення договору про пайову участь, чим порушено вимоги статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Факт, що договір не укладений, не заперечувався учасниками справи.
Кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту                Дівочою Т. Г. не сплачено.
Суди вважали позовні вимоги Одеської міської ради законними та обґрунтованими, такими, що підтверджуються матеріалами справи, відповідають вимогам чинного законодавства.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
27 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Байдерін О. А., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу від 18 листопада 2024 року Одеська міська рада просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Верховний Суд своєю ухвалою від 31 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали з суду першої інстанції.
20 листопада 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2-402, ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно у вигляді 70/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлових будинків літ. «А, Б, В, Г, Д», загальною площею 652 кв. м, житловою площею 355,3 кв. м, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні.
З 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 проводились будівельні роботи з будівництва багатоповерхового будинку. Замовником проведення будівельних робіт була ОСОБА_1 
13 лютого 2018 року Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради наказом № 01-07/30 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 для реконструкції житлового будинку піж багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів, замовник-ОСОБА_1 
26 жовтня 2018 року Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради видало ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт № ОД 112182990692 щодо реконструкції житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом від 27 червня 2022 року підтверджується готовність закінченого будівництвом об`єкта, згідно з проєктом: реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 , до експлуатації. Будівельні роботи виконані у строк: початок робіт - жовтень 2018 року: закінчення робіт: червень 2022 року. Загальна площа будівлі: 6 328,5 кв. м.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано сертифікат від 06 липня 2022 № ОД 122220627883, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації; найменування об`єкта згідно з проектом: Реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник-
ОСОБА_1 Площа житлового будинку: 6 328,5 кв. м.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).
 
За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
 
Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
 
Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною                  стаття 40 Закону № 3038-VI, відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
 
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
 
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
 
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
 
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).
 
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
 
Разом із тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
 
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.
 
Згідно з підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
 
Верховний Суд у постановах від 13 грудня 2022 року у справі № 910/21307/21, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 виснував, що законодавець під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону № 132-ІХ) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали повному виконанню і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними. 
 
Разом із тим, якщо станом на 01 січня 2020 року такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01січня 2020 рокувстановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ. Зокрема абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.
 
Таким чином, набуття чинності 01січня 2020 рокуЗаконом № 132-IX, яким статтю 40 Закону № 3038-VI виключено, не скасовує обов`язку по сплаті пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 червня 2025 року у cправі №  911/1654/24. 
 
Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах від 22 травня 2025 року у справі № 910/6176/24, від 20 травня 2025 року у справі № 915/476/24, від 19 лютого 2025 року у справі № 903/468/24, від 17 квітня 2025 року у справі № 911/65/24, від 07 вересня 2023 року у справі № 916/2709/22, від 15серпня 2024 року у справі № 914/2145/23, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 неодноразово зазначав про те, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем, зокрема, для об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені.
 
Відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості
Як встановили суди і учасниками справи не заперечувалося, договір про сплату коштів пайової участі між Одеською міською радою та  ОСОБА_1 не укладався.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19, розглядаючи питання пайової участі забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, також зауважила, що:
- «у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;
- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування».
Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що судами попередніх інстанцій встановлено, що з 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 проводились будівельні роботи з будівництва багатоповерхового будинку. Замовником проведення будівельних робіт була ОСОБА_1 .
Актом від 27 червня 2022 року підтверджується готовність закінченого будівництвом об`єкта, згідно з проєктом: реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 , до експлуатації. Будівельні роботи виконані у строк: початок робіт - жовтень 2018 року, закінчення робіт - червень 2022 року. Загальна площа будівлі: 6 328,5 кв. м.
Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано сертифікат від 06 липня 2022 № ОД 122220627883, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації; найменування об`єкта згідно з проектом: Реконструкція житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок без зміни геометричних параметрів фундаментів за адресою: АДРЕСА_1 . Замовник-
ОСОБА_1 Площа житлового будинку: 6 328,5 кв. м.
Встановивши, що  ОСОБА_1 як замовник будівництва до Одеської міської радиіз заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва не зверталась, та, як наслідок, грошові кошти на розвиток інфраструктури населеного пункту до місцевого бюджету не сплачувала, суди дійшли обґрунтованого висновку про порушення нею норми статті 40 Закону    № 3038-VI.
 
При таких обставинах суди у вирішенні цього спору дійшли заснованого на вимогах закону висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заявлених безпідставно збережених коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.
 
Посилання у касаційній скарзі на неправильний розрахунок розміру пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, на думку колегії суддів Верховного Суду, не є обґрунтованим, оскільки такий розрахунок здійснено органом місцевого самоврядування відповідно до пункту 3.2 Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси в редакції, затвердженій рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №339 від 27 листопада 2014 року, та зурахуванням загальної площі збудованого об`єкту нерухомості та відповідної вартості спорудження житла.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій- без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи те, що Верховний Суд ухвалою від 31 жовтня 2024 року зупинив виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, до закінчення його перегляду в касаційному порядку, тому виконання судових рішень на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Байдерін Олександр Анатолійович, залишити без задоволення.
 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 
15 березня 2024 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                            А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов