ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 червня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 383/1488/24
провадження № 22-ц/4809/727/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2025 року у складі головуючого судді Бондаренка В. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, заперечень і рішення суду першої інстанції.
У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі – ТОВ «Факторинг Партнерс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за Договором №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року у розмірі 18 600 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422, 40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000 грн.
В обгрунтування позовних позовних вимог зазначено, що 19 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 в електронному вигляді укладено договір №29059-01/2024, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в розмірі 4 800 грн строком на 120 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% в день у межах строку кредитування (п. 1.2 та 1.4.1 Договору).
29 травня 2024 року ТОВ «Аванс Кредит» передало право вимоги за цим договором ТОВ «Факторинг Партнерс» на підставі договору факторингу №29052024.
У зв`язку з тим, що відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у неї утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 18 600 грн 00 коп, яка складається із: 4 800 грн – заборгованість за тілом кредиту, 13 800 грн – заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги.

Відповідачка подала до суду заяву в якій зазначила, що підтримує частково позовні вимоги, в частині тіла кредиту в сумі 4 800 грн. Зазначила, шо додаткову угоди з ТОВ «Факторинг Партнерс» не підписувала (а.с.70).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2025 року задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19.01.2024 в сумі 18600 грн 00 коп, яка складається з наступного: 4 800 грн 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 13 800 грн 00 коп – заборгованість за процентами.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» 2422 грн 40 коп судового збору та 9 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що в матеріалах справи міститься копія кредитного договору та додаткової угоди до нього, які підписано відповідачкою за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтверджено отримання відповідачкою кредитних коштів та набуття позивачем права грошової вимоги до позичальниці за вказаним договором на підставі договору факторингу.
Крім того, суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази повернення отриманого відповідачкою кредиту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2025 року в частині стягнення з неї на користь позивача заборгованості в сумі 13 800 грн та 9 000 грн витрат на правничу допомогу, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що нарахування 2,5% на день (912,5% річних) за умовами договору є несправедливими та непропорційними.
Вказала, що встановлення надмірно високої відсоткової ставки (2,5% на день) робить виконання договору для позичальника надзвичайно обтяжливим, що призводить до невигідних та несправедливих умов для споживача.
Відповідачка зазначила, що суд першої інстанції мав зменшити розмір відсотків за договором до справедливого рівня.
Звернула увагу, що не підписувала жодних угод з ТОВ «Факторинг Партнерс», а тому вважає, що позивач не може вимагати повернення боргу без належного повідомлення про відступлення права вимоги.
Крім того, вказала, що витрати на правничу допомогу, які стягнув суд на користь позивача не відповідають критеріям розумності та мають бути зменшені.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги. Вказав, що відповідно до умов договору, кредит надається строком 120 днів з 19 січня 2024 року по 17 травня 2024 року. Зазначив, що нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, погодженого сторонами договору, а під час підписання договору відповідачка не виявила незгоди з умовами договору.
Щодо заперечень відповідачки про стягнення з неї на користь позивача витрат на правничу допомогу зазначив, що апелянт не навела обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надала суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції (а.с.123-126).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
19 січня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 (далі – кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису, одноразового ідентифікатора W1566, згідно з умовами якого, відповідачці надано кредит в розмірі 4 800 грн на строк 120 днів до 17 травня 2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,50% в день у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 цього Договору, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором (а.с.18-22).
Відповідно до п.1.5 кредитного договору детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього Договору.
Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №5168-74хх-хххх-1982 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту.
Згідно п.2.18 кредитного договору укладення Договору відбувається згідно Закону України «Про електронну комерцію».
Пунктом 2.21 кредитного договору передбачено, що після підписання договору кредит надається шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок клієнта за реквізитами його банківської картки, зазначеної у заявці та цьому договорі.
Відповідно до п.3.1 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п.3.3 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом станом на початок кожного календарного дня.
Пунктом 3.8 кредитного договору передбачено, що клієнт доручає товариству, починаючи з першого дня прострочення, ініціювати списання коштів з його відповідного рахунку з використанням реквізитів платіжних карток, що були самостійно зазначені клієнтом та бути верифіковані товариством, та направляти їх на оплату заборгованості за договором.
Додатком №1 до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 визначено графік платежів, який підписано електронним підписом позичальника (а.с.22 зворот -23).
Із заявки-анкети Клієнта на отримання фінансового кредиту в ТОВ «Аванс Кредит» від 19 січня 2024 року встановлено, що відповідачкою надано позичальнику персональні дані та номер картки 5168-74хх-хххх-1982 (а.с.23 зворот -24).
Також до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 додано Паспорт споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позичальниці(а.с.24 зворот - 26).
Заявкою від 16 лютого 2024 року на внесення змін до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року, ОСОБА_2 , з метою врегулювання заборгованості, просила перенести дату сплати процентів у поточному періоді за кредитом на 5 днів, та в день підписання додаткової угоди зобов`язувалася оплатити частину нарахованих відсотків в сумі 600 грн (а.с.26 зворот).
16 лютого 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 у формі електронного документа з використанням електронного підпису укладено додаткову угоду до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року, згідно якої сторони домовились: перенести дату сплати процентів в поточному періоді за кредитом на 5 днів; викласти графік платежів в новій редакції, що викладається в додатку №1 до цієї додаткової угоди; ця угода вступає в силу з моменту оплати клієнтом частини нарахованих процентів в сумі 600 грн (а.с.27).
Факт отримання відповідачкою кредитних коштів на картковий рахунок підтверджується довідкою від сервісу онлайн платежів iPay.ua та довідкою про ідентифікацію (а.с.29-30).
В подальшому, на підставі договору факторингу №29052024 від 29 травня 2024 року, укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс», позивач набув права вимоги до відповідачки за договором про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року в сумі 18 600 грн 00 коп, яка складається з наступного: 4800 грн 00 коп – заборгованість за тілом кредиту, 13800 грн 00 коп – заборгованість за нарахованими процентами, що підтверджується копіями договору факторингу, платіжної інструкції, актів приймання-передачі реєстру боржників в електронному та письмовому вигляді, реєстром боржників та витягом з реєстру боржників (а.с.6, 34-38).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 29 травня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідачки становить 18 600 грн 00 коп, яка складається з наступного: 4800 грн 00 коп – заборгованість за тілом кредиту, 13 800 грн 00 коп – заборгованість за нарахованими процентами (а.с.31 зворот – 33).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За змістом ч.ч.1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами ч.1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Положеннями частин 1 та 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
З урахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
За змістом ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.
Доказами, наявними у матеріалах справи установлено, та не спростовано відповідачкою, що 19 січня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 (далі – кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису, одноразового ідентифікатора W1566, згідно з умовами якого, відповідачці надано кредит в розмірі 4 800 грн на строк 120 днів до 17 травня 2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,50% в день у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 цього Договору, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором (а.с.18-22).
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Підписавши договір про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року, відповідачка взяла на себе зобов`язання виконувати умови вказаного договору, зокрема і щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 2,50% в день.
Заявкою від 16 лютого 2024 року на внесення змін до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року, ОСОБА_2 , з метою врегулювання заборгованості, просила перенести дату сплати процентів у поточному періоді за кредитом на 5 днів, та в день підписання додаткової угоди зобов`язувалася оплатити частину нарахованих відсотків в сумі 600 грн (а.с.26 зворот).
16 лютого 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 у формі електронного документа з використанням електронного підпису укладено додаткову угоду до договору про надання фінансового кредиту №29059-01/2024 від 19 січня 2024 року, згідно якої сторони домовились: перенести дату сплати процентів в поточному періоді за кредитом на 5 днів; викласти графік платежів в новій редакції, що викладається в додатку №1 до цієї додаткової угоди; ця угода вступає в силу з моменту оплати клієнтом частини нарахованих процентів в сумі 600 грн (а.с.27).
Відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами, факту того, що вона не підписувала заявку від 16 лютого 2024 року про внесення змін до договору, в той час як позивач довів, що вказана заявка підписана позичальницею.
Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2022 року по справі №756/6038/20, незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.
За викладених вище обставин, відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками у розмірі 13 800 грн, оскільки погодившись із умовами договору та підписавши його, відповідачка зобов`ялась виконувати його умови, зокрема сплачувати відсотки за користування кредитом.
Щодо тверджень відповідачки про неповідомлення її про заміну кредитора у зобов`язанні, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається відповідачка, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.
В апеляційній скарзі відповідачка зазначала, що не погоджується із розміром витрат на правничу допомогу, яку стягнув із неї на користь позивача суд першої інстанції, однак колегія суддів не встановила підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, з огляду на таке.
Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем було долучено: копію договору №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (а.с.13-14); копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс» (а.с.14 зворот – 15); копію заявки на надання юридичної допомоги №67 від 11 жовтня 2024 року (а.с.16); копію витягу з Акту №1 про надання юридичної допомоги від 08 листопада 2024 року (а.с.17).
Задовольняючи вимоги позивача в цій частині, суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги позивача було задоволено повністю, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу відповідачкою до суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 9 000 грн витрат на правову допомогу.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.
Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Оскільки відповідачка своїх заперечень щодо розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу не надавала, суд першої інстанції, правомірно, не порушуючи принципи диспозитивності та змагальності, дійшов обгрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 9 000 грн витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується – без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України  ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2025 року, в частині, що оскаржується, залишити без змін.
Поновити дію рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 13.06.2025.

Судді                                                                               С. М. Єгорова                                 

                                                                               О. Л. Карпенко

                                                                               О. І. Чельник