ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2412/21  Номер провадження 22-ц/814/1957/25	Головуючий у 1-й інстанції Баранська Ж. О.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.
Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
Секретар: Чемерис А.К.
за участю: представника Головного управління Національної поліції в Полтавській області Школяр Д.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 листопада 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1   до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державного казначейства в Полтавській області, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державного казначейства в Полтавській області, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 викликав слідчо-оперативну групу в Кобеляцький ПМСД, щоб у нього прийняли заяву про злочин та провели невідкладні слідчо-оперативні дії, а саме – зупинили злочин головного лікаря . При цьому, як вказав позивач, слідчо-оперативна група не виїхала взагалі. Позивач вказав, що він здійснив виклик на лінію 102 о 12.46 годині 12 жовтня 2020 року, потім оскаржував бездіяльність працівників поліції о 13.49 годині та повторно – о 14.03 годині, проте слідчо-оперативна група так і не виїхала на місце злочину. Також позивач вказав, що ним була написана заява про злочин, однак працівниками поліції внесено відомості до ЄРДР лише за рішенням суду. 
Крім того, 12 жовтня 2020 року близько 14.30 години він приїхав до поліції, та працівниками поліції було незаконно складено відносно нього протокол про нібито хуліганські дії. У той же час, заява ОСОБА_1 про злочин розслідується неякісно і станом на день подання позову розслідування не завершене. 
Вказав, що оцінює моральну шкоду, яка йому заподіяна бездіяльністю працівників поліції у 300 000 грн. Позивач хворіє на невиліковну хворобу. До цього часу злочин головного лікаря не зупинений, вона продовжує порушувати законні права позивача та його сина, який має статус інваліда ІІ групи, оскільки не виписує сину позивача пільгові рецепти. Позивач вимушений постійно вживати ліки, страждає на безсоння, постійно переносить душевні страждання, що пов`язано з діями працівників поліції. Окрім того, якість життя позивача значно погіршилась.
Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконною бездіяльність працівників відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, що виразилася в тому, що на його виклики 12 жовтня 2020 року на 102 о 12.46 годині, о 13.47 годині та 14.03 годині, не виїхала слідчо-оперативна група, а також стягнути через головне управління Державного казначейства кошти в сумі 300 000 грн. за завдану моральну шкоду та шкоду, завдану здоров`ю працівниками поліції.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 листопада 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1   до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Державного казначейства в Полтавській області, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.
Рішення оскаржив позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що районним судом не в повному обсязі було встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи, наданим доказам не було надано відповідної правової оцінки.
Представником відповідача ГУНП в Полтавській області подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
       Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених позовних вимог і вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Встановлено, що звертаючись до суду позивач вказував, що 12 жовтня 2020 року він перебував у Кобеляцькій ПМСД в інтересах свого сина, який має статус інваліда ІІ групи та звернувся до головного лікаря на прзвище ОСОБА_2 з вимогою виписати пільгові рецепти на ліки, на що йому було відмовлено. ОСОБА_1 відразу здійснив виклик працівників поліції по лінії 102, однак ніхто не приїхав на місце події. У подальшому позивач ще два рази телефонував на лінію 102 із заявою про оскарження бездіяльності працівників поліції. Коли того ж дня ОСОБА_1 сам з`явився до відділу поліції, на нього було складено протокол про вчинення нібито хуліганських дій, за результатами розгляду якого судом було закрито провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Районним судом встановлено, що згідно листа Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування від 16 жовтня 2020 року № А-155/115/25/01-2020, за результатами звернення ОСОБА_1 , останньому надано копії електронних карток «102» по ЄО № 5008, № 5019, № 5020 від 12 жовтня 2020 року (а.с. 3 Т. 1).
Згідно копій електронних карток на лінію 102 (а.с. 4, Т. 1), 12 жовтня 2020 року зафіксовано наступні звернення ОСОБА_1 :
-ЄО № 5008 о 12.46 - наступного змісту «Заявник скаржився на головного лікаря Кобеляцької лікарні на прізвище ОСОБА_2 , який неналежним чином виконує свої обов`язки та не надає ліки зі знижкеою в 50 ,% на лікування сина громадянина ОСОБА_3 , вік 23 роки, який має інвалідність. Прохає направити СОГ на місце події»;
-ЄО № 5019 о 13.49 наступного змісту « на даний час заявник скаржиться на працівникв поліції, які неналежним чином відреагували на попереднє повідомлення та не прибули вчасно на місце події»;
-ЄО № 5020 о 14.03 наступного змісту «На даний час заявник скаржиться на головного лікаря Кобеляцької лікарні на прзвище Коломієць та прохає повторно відреагувати на дану скаргу, так чк останняне виконує свої професійні обов`язки та не надає знижку на лікування сина зваявника, який має інвалідність».
Згідно довідки, складеної начальником СРПП № 2 Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Дорофєєвим Р. про результати розгляду звернення, зареєстрованого до ІТС ІПНП (ЄО) № 5019 від 12 жовтня 2020 року, розгляд даного звернення припинено, у діях поліцейських Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області у ході перевірки даного повідомлення порушень не виявлено (а.с. 77-78, Т. 1).
До копій матеріалів зазначеного вище звернення додано копію рапорта інспектора-чергового Кобеляцького ВП Казирод О.В. від 12 жовтня 2020 року, а також копію письмових пояснень ОСОБА_1 від 12 жовтня 2020 року (а.с. 79-80, Т. 1).
Згідно довідки, складеної начальником СРПП № 2 Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області Дорофєєвим Р. про результати розгляду звернення, зареєстрованого до ІТС ІПНП (ЄО) № 5020 від 12 жовтня 2020 року, розгляд даного звернення припинено, у діях поліцейських Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області у ході перевірки даного повідомлення порушень не виявлено (а.с. 61-62, Т. 1).
Згідно матеріалів перевірки, у ході її проведення опрацьовано рапорти інспектора-чергового Кобеляцького ВП Казирод О.В. від 12 жовтня 2020 року, відібрано письмові пояснення від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 63-71, Т. 1).
Також, 12 жовтня 2020 року поліцейським СРПП Кобеляцького ВП було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП відносно ОСОБА_1 (а.с. 72, Т. 1).
Постановою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 203-204, 207-210, Т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд вказав, що процесуальний обов`язок щодо доведення обставини, які мають значення для справи і на які позивач посилається як на підставу своїх вимог ОСОБА_1 не виконано та не надано належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України.
Колегія суддів з таким висновком погоджується.
Районним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач пов`язує порушене право із бездіяльністю працівників поліції, що виразилась у неналежному, як на його думку, реагуванні на його звернення на лінію 102 від 12 жовтня 2020 року.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.
У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. 
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір.
Гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
       Враховуючи що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту завдання йому моральної шкоди, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, ст.375, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 листопада 2024 року   - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак