ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2025 року
м. Харків
справа № 588/1590/24
провадження № 22-ц/818/1286/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В, Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Тростянецька міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року в складі судді Єфіменко Н.В.
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тростянецька міська рада, звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява мотивована тим, що вона звернулася до державного нотаріуса щодо оформлення спадщини за заповітом після смерті своєї баби ОСОБА_3 на житловий буд. АДРЕСА_1 . 
Однак, нотаріусом під час оформлення спадщини виявлене виправлення прізвища спадкодавця ОСОБА_3 у свідоцтві про право власності на зазначений вище будинок не тим органом, що видав дане свідоцтво. За смерті власниці будинку, в позасудовому порядку дане питання вирішити не можливо.
Просила встановити факт належності ОСОБА_3 свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Кам`янською сільською радою 24 березня 1994 року та виданого на підставі рішення виконкому Тростянецької районної ради від 06 березня 1992 року № 76.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що надані нею докази поза всяким сумнівом свідчать про належність ОСОБА_3 свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. Вказала, що ОСОБА_4 , який прийняв спадщину за законом, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 відсутні. Вважала, що висновки суду першої інстанції про неможливість встановлення судом факту належності документу за померлим, як за особою, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, також є помилковим.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявницею визначено неналежний склад учасників справи, а також те, що заявлена вимога суперечить нормам законодавства, оскільки заявник просить встановити юридичний факт щодо померлої ОСОБА_3 , а не щодо своїх особистих прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 (а.с.11-13).
У свідоцтві про право особистої власності на жилий буд. АДРЕСА_1 від 24.03.1994, виданому Кам`янською сільською радою зазначено, що будинок належить ОСОБА_5 та мається рукописне виправлення прізвища власника з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » із зазначенням «виправленому вірити», засвідчене печаткою Охтирського міжміського бюро технічної інвентаризації Сумської області (а.с.6).
З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 07 лютого 1994 року вбачається, що власника будинку виправлено на « ОСОБА_3 » та зазначено, що «виправленому вірити» (а.с.17-19).
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 2990125 від 27 січня 2010 року, власницею земельної ділянки площею 0,2409 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0337, що розташована в АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (а.с.9).
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 9990125 від 27 січня 2010 року, власницею земельної ділянки площею 0,0779 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0336, що розташована в АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (а.с.10).
16 липня 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок в АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_1 (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (а.с.7).
З надано до суду Комунальним підприємством Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» інвентарної справи на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , вбачається, що власником вказаного будинку зазначена ОСОБА_5 , у довідці прізвище « ОСОБА_6 » перекресллено на прізвище « ОСОБА_7 », в абрисі, ескізі, в замовлені № 162 та висновку про реєстрацію житлового будинку також зазначено прізвище « ОСОБА_6 » (а.с.39-47).
Як вбачається з листа Другої Охтирської державної нотаріальної контори за №1156/02-14 від 01.10.2024, з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а ОСОБА_8 подав заяву про відмову від спадщини згідно ст.1241 ЦК України (а.с.49).
Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.64).

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З наведеного слід дійти висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти родинних відносин.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту належності ОСОБА_3 свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Кам`янською сільською радою 24 березня 1994 року та виданого на підставі рішення виконкому Тростянецької районної ради від 06 березня 1992 року № 76.
Заявниця посилалася на те, що встановлення вказаного факту їй необхідно для оформлення спадщини.
Заінтересованою особою заявницею вказано Тростянецька міська рада.
При цьому, з листа Другої Охтирської державної нотаріальної контори за №1156/02-14 від 01.10.2024, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , а ОСОБА_8 подав заяву про відмову від спадщини згідно ст.1241 ЦК України.
Відповідно до статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, притягнення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав.
Заінтересовані особи беруть участь у справах окремого провадження з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави. Але на відміну від заявника ці особи самі не звертаються до суду із заявою, а вступають у вже розпочатий процес з власної ініціативи або притягуються до участі у справі судом.
ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів родинних відносин, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню, і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Неправильне визначення такої особи заявником не є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки заінтересовані особи повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21, провадження № 61-6732св24;від 13 листопада 2024 року у справі № 308/14160/21, провадження № 61-5293св24.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу суд першої інстанції виходив із того, що заявницею визначено неналежний склад учасників справи, а саме не залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи – ОСОБА_4 .
Тобто, суд першої інстанції вказав, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заявниця неправильно визначилася з учасниками справи, а саме не вказала ОСОБА_4 , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви.
Разом із цим, такі висновки не узгоджують з вищенаведеними нормами права та правовими позиціями Верховного Суду, а неправильне визначення заявником заінтересованої особи не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні заяви.
Судом не враховано, що відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Заінтересовані особи в окремому провадженні повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 05 лютого 2025 року по справі №183/4366/24.
Однак, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про смерть, з якої вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому колегія суддів вважає, що в даному випадку встановлення факту, який просить встановити заявниця, породжує юридичні наслідки, однак не пов`язане з вирішенням спору про право.
У зв`язку з чим залучення до участі у даній справі правонаступників ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вплине на правильність вирішення справи, оскільки наразі відсутній спір про право.
Встановлення факту, про який просить заявниця, породжують юридичні наслідки, і не пов`язані з вирішенням спору про право, оскільки виправлення описки у прізвищі спадкодавця у свідоцтві про право на спадщину, не свідчить про наявність спору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня    1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. 
У пункті 12 цієї постанови зазначено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, 
прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не 
застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який 
йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2018 року по справі № 545/1472/17 (провадження № 61-1584св17).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі №679/1689/16-ц (провадження №61-48884св18).
Встановлено, що у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане 24 березня 1994 року Кам`янською сільською радою зазначено, що будинок належить ОСОБА_5 та мається рукописне виправлення прізвища власника з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » із зазначенням «виправленому вірити», засвідчене печаткою Охтирського міжміського бюро технічної інвентаризації Сумської області.
З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 07 лютого 1994 року вбачається, що власника будинку виправлено на « ОСОБА_3 » та зазначено, що «виправленому вірити».
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 2990125 від 27 січня 2010 року, власницею земельної ділянки площею 0,2409 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0337, що розташована в АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 . 
Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 9990125 від 27 січня 2010 року, власницею земельної ділянки площею 0,0779 га, кадастровий номер 5925083400:01:001:0336, що розташована в АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 . 
16 липня 2010 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок в АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_1 . 
З надано до суду Комунальним підприємством Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» інвентарної справи на нерухоме майно по АДРЕСА_1 , вбачається, що власником вказаного будинку зазначена ОСОБА_5 , у довідці прізвище « ОСОБА_6 » перекреслено на прізвище « ОСОБА_7 », в абрисі, ескізі, в замовлені № 162 та висновку про реєстрацію житлового будинку також зазначено прізвище « ОСОБА_6 ».
В копії паспорту зазначено прізвище ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 та в свідоцтві про смерть вказано прізвище « ОСОБА_7 ».
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане 24 березня 1994 року Кам`янською сільською радою, допущено помилку у прізвищі спадкодавця, а саме замість « ОСОБА_7 » помилково зазначено « ОСОБА_6 », у зв`язку з чим заявниця не може оформити спадщину та не має можливості вирішити це питання в позасудовому порядку, оскільки власниця будинку померла. 
Таким чином, в даному випадку встановлення належності правовстановлюючого документу спадкодавцю спрямоване саме для захисту майнових прав заявника, оскільки вона не може оформити спадщину та не має можливості вирішити це питання в позасудовому порядку, оскільки власниця будинку померла.
Отже, встановлення факту, який просить встановити заявниця, породжує юридичні наслідки для заявниці, як спадкоємиці ОСОБА_3 та не пов`язані з вирішенням спору про право. 
Вказаного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із задоволенням позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тростянецька міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Кам`янською сільською радою 24 березня 1994 року та виданого на підставі рішення виконкому Тростянецької районної ради від 06 березня 1992 року № 76, на ім`я « ОСОБА_5 » як такого, що дійсно належить « ОСОБА_3 ».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова