Дата документу 02.07.2025 Справа № 336/2258/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/2258/25 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/983/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А
при секретарі: Камаловій В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козарик Надії Анатоліївни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року у справі за скаргою адвоката Вельможка Олега Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на дії державного виконавця, заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржник ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_2 в особі адвоката Вельможка О.О. звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересовані особи - Центральний відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржник ОСОБА_1 .
В обґрунтування скарги зазначала, що постановою Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) від 18.12.2024 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі судового наказу № 336/12967/23, виданого 10.12.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 11.12.2023, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
У зв`язку з несплатою боржником аліментів у період з 11.12.2023 по лютий поточного року стягувач звернулася до державного виконавця з приводу надання їй розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.
25.02.2025 стягувач отримала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Запоріжжі Ляшенком Д.Д. Згідно даного розрахунку у грудні 2023 боржником сплачено аліменти на утримання доньки на користь стягувача у розмірі 112 000 грн.
Вважає, що дії виконавця стосовно врахування вказаної суми як наперед сплачені аліменти є незаконними, оскільки боржник на користь стягувача у грудні 2023 дану суму з призначенням, як аліменти, не сплачував.
Належного роздрукованого документу про перерахування боржником вказаної суми на користь стягувача із належною вказівкою призначення платежу, а саме «аліменти на утримання дитини» у розпорядженні державного виконавця не було і не могло бути.
У грудні 2023 на користь ОСОБА_2 був грошовий переказ на суму 112 000 грн. від ОСОБА_4 із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів». Ці кошти було сплачено вказаною особою в рахунок компенсації грошових коштів, які ОСОБА_2 надавала боржнику на придбання автомобіля.
Від боржника у грудні 2023 на користь стягувача на утримання дитини ніяких грошових коштів не надходило.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд:
- визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ляшенка Дмитра Дмитровича щодо здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за період розрахунку заборгованості з грудня 2023 по 24 лютого 2025 року із зарахуванням сум сплачених боржником аліментів 112 000 грн. у грудні 2023 року;
- зобов`язати державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ляшенка Дмитра Дмитровича здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за період розрахунку заборгованості з грудня 2023 по 24 лютого 2025 року без зарахування до сум сплачених боржником у грудні 2023 року аліментів у розмірі 112 000 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року скаргу адвоката Вельможка Олега Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на дії державного виконавця, заінтересовані особи - Центральний відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржник ОСОБА_1 , задоволено частково.
Зобов`язано державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ляшенка Дмитра Дмитровича здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за період розрахунку заборгованості з грудня 2023 по 24 лютого 2025 року без зарахування до сум, сплачених боржником у грудні 2023 року, аліментів у розмірі 112 000 грн.
В іншій частині скаргу залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1  - адвокат Козарик Н.А. подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати в частині зобов`язання державного виконавця Центрального відділу державноївиконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ляшенка Д.Д. здійснити розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за період розрахунку заборгованості з грудня 2023 по 24 лютого 2025 року без зарахування до сум, сплачених боржником у грудні 2023 року, аліментів у розмірі 112 000 грн. та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5, відповідно до якої виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника; розрахунок заборгованості - обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Вважає, що державним виконавцем при виконанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 від 24.02.2025, було враховано положення законодавства без порушень будь-яких норм матеріального права. Натомість, судом при постановленні ухвали про задоволення скарги допущено порушення норм процесуального права.
Так, опис мотивувальної частини рішення двома реченнями про те, що «… посилання сторони на обставини, які вже були предметом розгляду справи, за якою прийняте рішення суду, що набрало законної сили є неприйнятним, з огляду на те, що, обставини, встановлені рішенням суду у справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначено в рішенні, на яке посилалась представник боржника та державний виконавець, за домовленістю з позивачем відповідач 22 грудня 2023 р. о 16.25 перерахував позивачу на утримання дитини 112 000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Під час розгляду скарги судом встановлено, що грошові кошти в сумі 112 000,00 грн. були перераховані ОСОБА_4 , як власні кошти.», не є належним мотивуванням, для задоволення заявлених вимог.
З таким мотивуванням та висновком суду погодитись не можливо, так як рішення суду у справі № 336/9307/24 містить в собі не лише фрагмент вказаний судом у власній ухвалі, а констатує той факт, що 18.09.2024 ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини. Сума заборгованості склала 114 748,24 грн., позивачка просила суд стягнути ще й пеню по заборгованості.
Під час розгляду справи судом по суті в судовому засіданні сторонами були надані пояснення щодо наявності фактичної заборгованості. При цьому, представником відповідача зазначено, що виставлена позивачем сума заборгованості не підтверджується, створена штучно, так як, ще в грудні 2023 року за попередньою домовленістю сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) сума в розмірі 112 000 грн. була перерахована на прохання ОСОБА_1 , з карткового рахунку ОСОБА_4 на картковий рахунок ОСОБА_2 . Остання грошові кошти отримала, та розпорядилась ними на свій розсуд.
На підтвердження вказаного суду надано підтверджуючі письмові докази: копію платіжної інструкції Р2А211838927303508 від 22.12.2023 про переказ 112 000 грн.; копію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_4 . Судом докази прийняті як належні, допустимі, та їм надана відповідна оцінка у прийнятому рішенні від 26.11.2024.
Зауважує, що в судовому засіданні ОСОБА_2 будь яких заперечень чи обґрунтувань зворотного (як вказано у скарзі: «позичені кошти за автомобіль мерседес 124») не надавала. Крім того, підтвердила отримання грошової суми на власний рахунок, не заперечувала, що грошові кошти прийняла та ними розпорядилась на власний розсуд. В описовій та мотивувальній частині рішення суду встановлено факт сплати за домовленістю в рахунок аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на банківську картку ОСОБА_2 22.12.2023 грошової суми в розмірі 112 000 грн. За результатом розгляду справи, 26.11.2024 року судом прийнято рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини відмовлено. Правом подання апеляційної скарги на рішення суду ОСОБА_2 не скористалась, рішення набрало законної сили.
Зауважує, що беручи до уваги те, що у цивільній справі № 336/9307/24, в якій ухвалено рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, брали участь одні і ті самі особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), що і в даній скарзі; предметом позовних вимог, та вимог викладених в даній скарзі, є грошові кошти (аліменти), а точніше заборгованість по аліментам в розмірі 112 000 грн.; викладені в описовій та мотивувальній частині рішення у справі № 336/9307/24, обґрунтування та оцінка всіх доказів щодо сплати за домовленістю сторін у справі грошових коштів в сумі 112 000 грн. в рахунок аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на особистий картковий рахунок ОСОБА_2 . Переказ коштів, при цьому здійснений ОСОБА_4 за проханням ОСОБА_1 , стали результатом прийняття 26.11.2024 законного рішення, не можуть бути неприйнятними та не врахованими при розгляді даної скарги.
Вищевикладений факт та рішення суду, що набрало законної сили, судом при розгляді скарги по суті визнано неприйнятним, з посиланням «… що грошові кошти в сумі 112 000,00 грн. були перераховані ОСОБА_4 , як власні кошти», надаючи оцінку лише платіжній інструкції Р2А211838927303508 від 22.12.2023.
Однак, в оскарженій ухвалі судом не надано належної оцінки такому письмовому доказу, як нотаріально посвідчена заява свідка ОСОБА_4 , в якій зазначено «…Я, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкаю за адресою АДРЕСА_1 , знайома з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з листопада 2023 року. З його дружиною та дитиною також знайома. Знаю ОСОБА_1 як порядну, чесну людину, тому заявляю про обставини, про які відомі та джерела обізнаності. Мені, достеменно відомо, що разом з сім`єю ОСОБА_1 не проживає з грудня 2023 року, крім того, він проходить військову службу за контрактом, та здійснює захист Батьківщини. В грудні 2023 року, ОСОБА_1 повідомив мені про те, що його сім`я на межі розриву, тому вони з дружиною вирішують питання, щодо процедури розлучення та виплати ним у добровільному порядку аліментів на утримання його доньки ОСОБА_5 , 2023 року народження, на 2024 рік. Так як, визначеної суми він не мав, тому попросив посприяти у виплаті всіх коштів однією сумою у розмірі 112 000 грн. на банківський рахунок (картку) його дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Так як в моєму розпорядженні була така сума грошей, я 22.12.2023 року з власного карткового рахунку перевела грошові кошти у розмірі 112 000 грн. на банківський рахунок (картку) ОСОБА_2 . Підтверджую, що переведені мною грошові кошти мали призначення: «на утримання доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 2023 року народження, на 2024 рік».
Даний письмовий доказ, на думку скаржника, спростовує той факт, що грошові кошти в розмірі 112 000 грн. ОСОБА_4 перераховані ОСОБА_2 , як «власні кошти», однак є доказом протилежного, а саме: що переведена сума грошових коштів на особистий банківський рахунок (картку) ОСОБА_2 мала призначення добровільної сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 .
Вважає, що усі письмові докази в сукупності, що були досліджені, як судом при розгляді справи №336/9307/24, як і по скарзі, є беззаперечним свідченням про те, що ОСОБА_1 не мав заборгованості як на 18.09.2024 по сплаті аліментів, так і на момент розрахунку по заборгованості, виконаного державним виконавцем 24.02.2025. Адже, грошові кошти (112 000 грн.), перераховані в грудні 2023 року ОСОБА_4 з власного рахунку на особистий банківський рахунок (картку) ОСОБА_2 , мали призначення добровільної сплати аліментів ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 .
Крім того, аргументом скаржника, який викладений письмово, а в судовому засіданні підтверджено його представником, стало те, що 112 000 грн. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 на придбання автомобіля «Мерседес 124», а у грудні 2023 на користь ОСОБА_2 був грошовий переказ на суму 112 000 грн. від ОСОБА_4 із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів». Ці кошти було сплачено вказаною особою в рахунок повернення грошових коштів, які ОСОБА_2 надавала боржнику на придбання автомобіля. При цьому, будь-яких письмових, належних, допустимих доказів свого твердження скаржником до суду не було надано.
Натомість, представником заінтересованої особи, в судовому засіданні озвучено заперечення на аргумент, викладений у скарзі та підтриманий представником скаржника. При цьому, зауважено та звернено увагу суду, що автомобіль Мерседес 124, ОСОБА_1 придбано в 2022 році, що підтверджується довідкою ТСЦ МВС № 2341, задовго до шлюбу сторін (шлюб укладено 28.04.2023). Будь-яких належних, достовірних, достатніх, допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 визначену у скарзі суму (у розмірі 112 000 грн.) надала ОСОБА_1 у борг на придбання автомобіля «Мерседес 124» (договір позики, боргова розписка, тощо), у яких містилась би інформація цільового призначення переданих грошей, час місце та рік передачі грошей, скаржником чи його представником до матеріалів справи не додано.
Отже, вважає, що твердження скаржника та його представника, що отримана ОСОБА_2 22 грудня 2023 року на власний банківський рахунок сума в розмірі 112 000 грн. від ОСОБА_4 із зазначенням платежу: «переказ власних коштів» є борговими коштами ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , які нею надані останньому на придбання автомобіля «Мерседес 124», не підтверджуються будь-якими доказами, а тому, посилання на недоведений та не підтверджений факт скаржника не може бути покладено при прийнятті судом рішення.
Також скарга містить заперечення на протокольну ухвалу, прийняту судом 26.03.2025 при розгляді скарги. 
Так, 26.03.2025 в судовому засіданні представником заінтересованої особи - адвокатом Козарик Н.А. заявлено клопотання про повернення скарги скаржнику з підстав не відповідності скарги нормам цивільно-процесуального кодексу України та не підтвердженням представником скаржника адвокатом Вельможко О.О. своїх повноважень на підпис скарги та участі при розгляді даної скарги. До скарги адвокатом Вельможко О.О. доданий ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1017975 від 11.08.2023, проте, вказаний документ не відповідає типовій формі ордера, затвердженій Радою адвокатів України, зокрема викладений не на встановленому Додатком 1 до Положення від 12 квітня 2019 року № 41 бланку. Крім того, до скарги адвокатом Вельможко О.О. не долучено договору про надання правничої допомоги №б/н від 01.08.2023, на який він посилається в Ордері про надання правничої (правової) допомоги, що позбавляє можливості перевірити, чи застережено в ньому обмеження повноважень. Інших документів на підтвердження повноважень адвоката Вельможко О.О. на представництво інтересів ОСОБА_6 в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя матеріали скарги не містили. На думку представника заінтересованої особи, вищевикладене свідчить, що до скарги не додано документів, які б підтверджували волевиявлення скаржника на надання повноважень адвокату Вельможко О.О. щодо її представництва та права підпису процесуальних документів, які подані чи будуть подані до суду. В судовому засіданні адвокатом Вельможко О.О. підтверджено той факт, що ордер ним був складений та підписаний в 2023 році, коли ним надавалась ОСОБА_2 правова допомога з інших питань. Також в суді ним надана копія договору, яка прийнята судом та долучена до матеріалів справи, при цьому, відповідна оцінка даному договору судом не надана. Суд першої інстанції, вислухавши думку учасників процесу, повідомив про те, що сумнівів в повноваженнях адвоката Вельможко В.В. не вбачає, а тому відмовив у задоволенні клопотання про повернення скарги.
Учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення вимог скарги, суд першої інстанції виходив із того, що не приймає як доказ сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 переказ грошових коштів у розмірі 112 000 грн., які перераховані платіжною інструкцією P24A2118389273D3508 від 22.12.2023 стягувачу від ОСОБА_4 , оскільки у платіжному документі призначенням платежу зазначено «переказ власних коштів» та не зазначено, що згадана сума перераховується від імені боржника, як аліменти. Тому суд вважав скаргу боржника в частині зобов`язання державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості по аліментам з грудня 2023 по 24.02.2025 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 без зарахування сплачених у грудні 2023 року аліментів у розмірі 112 000 грн. обґрунтованою.
Посилання представника боржника на те, що факт перерахування грошових коштів на утримання дитини був встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2024 р. по справі № 336/9307/24, а тому ці обставини в силу положень ст. 18, ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, суд вважав неприйнятними, з огляду на наступне. Як зазначено в рішенні, на яке посилалась представник боржника та державний виконавець, за домовленістю з позивачем відповідач 22 грудня 2023 р. о 16.25 перерахував позивачу на утримання дитини 112 000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Під час розгляду скарги судом встановлено, що грошові кошти в сумі 112000,00 грн. були перераховані ОСОБА_4 як власні кошти.
Разом з тим, судом не встановлено порушень державним виконавцем прав скаржника при здійсненні дій по виконанню рішення суду, оскільки виконавець провів розрахунки на підставі наданих стороною виконавчого провадження документів.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на примусовому виконанні у Центральному ВДВС у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого документу - судового наказу № 336/12967/23, виданого 10.12.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 11.12.2023 року, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
Виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового наказу відкрито постановою державного виконавця Центрального ВДВС у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.12.2024 (а.с. 4).
24.02.2025 державним виконавцем Ляшенком Д.Д. у межах ВП № НОМЕР_1 складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 24.02.2025 та визначено загальну суму заборгованості у розмірі 2 715,64 грн. При розрахунку заборгованості державним виконавцем було враховано переказ у грудні 2023 р. грошових коштів у розмірі 112 000 грн. (а.с. 5).
Не погоджуючись з розрахунком державного виконавця, скаржник зазначає, що останнім були враховані грошові кошти, які були перераховані ОСОБА_2 у грудні 2023 р. ОСОБА_4 із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів», що підтверджується платіжною інструкцією P24A2118389273D3508 від 22.12.2023 (а.с. 6).
За приписами частини першої статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).
Даний спір пов`язаний із обчисленням розміру заборгованості зі сплати аліментів, у зв`язку із чим боржник звернувся із скаргою на дії державного виконавця, що передбачено статтею 447-1 ЦПК.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів може бути вирішено судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина третя статті 195 СК, частина восьма статті 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Так, Закон України "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців. 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
При цьому дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню
Частиною першою статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За вимогами ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.
Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:
1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;
2) подання заяви стягувачем або боржником;
3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;
4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;
5) закінчення виконавчого провадження.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Відповідно до п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мін`юсту від 02.04.2012 року №512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:
звіту про здійснені відрахування та виплати;
квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником;
заяв та (або) розписок стягувача;
інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;
інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22)).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані боржником документи не є належним підтвердженням, що грошові кошти в сумі 112 000 грн. сплачені в рахунок сплати аліментів. Наданий скаржником доказ - платіжна інструкція P24A2118389273D3508 від 22.12.2023, про переказ Лебідь О.С. грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 112 000 грн. із зазначенням призначення платежу «переказ власних коштів» не підтверджує перерахування грошових коштів як сплату аліментів від ОСОБА_1 .
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що нотаріально засвідчена заява ОСОБА_4 , в якій остання вказує, що вона 22.12.2023 року з власного карткового рахунку перевела грошові кошти у розмірі 112 000 грн. на банківський рахунок (картку) ОСОБА_2 , що мали призначення: «на утримання доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 2023 року народження, на 2024 рік» є належним доказом перерахування грошових коштів як сплату аліментів від ОСОБА_1 .
Так, твердження щодо призначення платежу «на утримання доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 2023 року народження, на 2024 рік» спростовуються безпосередньо копією платіжної інструкції P24A2118389273D3508 від 22.12.2023, в якій призначення платежу вказано «переказ власних коштів».
Крім того, клопотання про допит ОСОБА_4 як свідка заявлено не було, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань вона попереджена не була.
Колегія наголошує, що згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Щодо посилань скаржника на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2024 року по справі № 336/9307/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, яке набрало чинності, колегія суддів зазначає наступне.
За результатом розгляду справи № 336/9307/24 судом дійсно було прийнято рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, у мотивувальній частині якого зазначено, що «Як встановлено в судовому засідання, 11 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, цього ж дня заведено цивільну справу ЄУН № 336/12967/23 та визначено склад суду.
Розгляд заяви про видачу судового наказу проводився без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.
Суд не надсилав боржникові копію судового наказу, копію заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.
В системі міститься судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, від 02 вересня 2024 року у справі № 336/12967/23, однак вказаний документ не переведений в оригінал, і не підписаний електронним підписом судді.
На сайті «Судова влада України» відсутні відомості щодо результату розгляду даної цивільної справи.
В Єдиному державному реєстрі судових рішень також відсутні відомості щодо ухваленого судового рішення у справі № 336/12967/23 ( провадження № 2-н/336/9/2024).
За наведених обставин відсутня вина відповідача у несплаті аліментів на утримання дитини, оскільки про наявність такого судового рішення ОСОБА_1 не обізнаний.
Заборгованість зі сплати аліментів, за період з 11 грудня 2023 року до 31 серпня 2024 року, складає 114748,24 грн., однак така заборгованість утворилася з незалежних від відповідача причин. На платника аліментів не можна покладати відповідальність у виді стягнення неустойки (пені), оскільки відсутня вина ОСОБА_1 у несплаті аліментів на утримання дитини».
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом при розгляді справи №336/9307/24 встановлено, що ОСОБА_1 не мав заборгованості по сплаті аліментів, не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів апеляційної скарги про протокольну ухвалу, прийняту судом 26.03.2025 з приводу повернення скарги  ОСОБА_2 . 
Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні клопотання про повернення скарги, оскільки на підтвердження повноважень представник скаржника - адвокат Вельможко О.О. надав ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1017975 від 11.08.2023, що відповідає положенням ч. 4 ст. 62 ЦПК України.
Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козарик Надії Анатоліївни залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар 

Е.А. Онищенко