КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
14 травня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8639/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: позивача ОСОБА_1 , та представника позивача -  адвоката Кухаренко О. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у складі судді Соловей Г. В.
від 29 січня 2025 року
у цивільній справі № 381/5157/24 Фастівського міськрайонного суду Київської області
за позовом ОСОБА_1 
до Фастівської міської ради Київської області 
про визнання права власності,
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2024 року адвокат Кухаренко О. В., в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулася в суд з даним позовом до  Фастівської міської Ради про визнання права власності на одну четверту частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
В обґрунтування позову вказувала, що 14 грудня 1994 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (позивачем по справі) приватизовано квартиру АДРЕСА_1 та отримано Свідоцтво про право власності на житло, яким підтверджено, що вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Право власності зареєстроване Фастівським БТІ 14 грудня 1994 року, реєстровий номер 8204.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 - мати позивачки, після якої залишилася спадщина на 1/3 частину вказаної квартири, яку 19.05.2000 позивач, як спадкоємиця, прийняла у спадщину та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , відчим позивачки.
Вказувала, що станом на момент подання позову 1/3 частина зазначеної квартири нікому не належить, спадщина за померлим ОСОБА_3 не визнана відумерлою та у власність територіальної громади не переходила. Позивачка користується цією частиною квартири та ставиться до неї як до своєї власності, повністю несе тягар утримання цього майна (прибирає в ній, облаштовує, оплачує житлово-комунальні послуги). Позивач відкрито та добросовісно володіє всією квартирою в тому числі 1/3 частиною і ставилась протягом тривалого часу (з моменту смерті ОСОБА_3 з 2001 році) до цього майна, як до власного, належно його утримує, експлуатує, вживає необхідних заходів для утримання майна в належному стані. Всі договори щодо надання житлово-комунальних послуг офіційно укладені з позивачкою. Посилаючись на те, що оскільки право власності на частину квартири за померлим ОСОБА_3 ніхто не успадкував, спадщина не визнавалася відумерлою, то будь які інші підстави набуття права власності, окрім як за набувальною давністю, чинним цивільним законодавством не передбачено, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати за ОСОБА_1 право власності на одну третю частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2025 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Кухаренко О. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Вказує, що позивач вільно і безперешкодно користується всією квартирою більше 20 років. Суд першої інстанції вважає, що ОСОБА_1 знала про належність 1/3 частки квартири ОСОБА_3 , що виключає добросовісність володіння. Проте апелянт зазначає, що після смерті ОСОБА_3 у 2001 році ніхто не успадкував його частку, і вона не була визнана відумерлою та не переходила у власність територіальної громади. Таким чином, на момент смерті ОСОБА_3 , позивачка, будучи неповнолітньою (14 років), не знала про долю вітчима та не мала родинних зв`язків для спадкування. Вона відкрито і безперервно володіла всією квартирою, ставлячись до неї як до своєї власності, несучи тягар утримання майна.
Апелянт посилається на те, що оскільки 1/3 частина квартири ніким не успадкована і спадщина не визнана відумерлою, єдиною підставою для набуття права власності є набувальна давність. Відповідно до статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито, безперервно володіє нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності за набувальною давністю. Оскільки позивачка відкрито, безперервно володіє квартирою більше 20 років, поводячись як повноцінна власниця, вона має всі правові підстави для набуття права власності за набувальною давністю.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправомірно позбавив позивача права на справедливий суд, як передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Також згадується висновок Верховного Суду про неприпустимість надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства.
Зазначається, що орган місцевого самоврядування (Фастівська міська рада) не подав до суду заяву про визнання спадщини відумерлою протягом одного року з моменту смерті ОСОБА_3 , і, навпаки, визнав позовні вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на частину квартири за набувальною давністю
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач  ОСОБА_1 , та адвокат Кухаренко О. В., яка дії в інтересах позивачки, підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача ОСОБА_1 , та адвоката Кухаренко О. В., яка дії в інтересах позивачки,  дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1994 року, виданого органом приватизації Фастівської міської Ради народних депутатів, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 19.09.2008 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 19 вересня 2008 року та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 18.11.1999 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т. П., зареєстроване в реєстрі за № 720, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємицею майна є її дочка ОСОБА_4 , позивач по справі. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
З Витягу з реєстру Фастівської територіальної громади № 2024/007969863 від 05.07.2024 слідує, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 14.11.1997.
З довідки КП Фастівської міської ради «Фастівське Бюро Технічної Інвентаризації» № 843 від 03 липня 2024 року слідує, що станом на 01.01.2013:
1/3 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Фастівської міської ради 14.12.1994, згідно розпорядження № 991 від 09.12.1994, зареєстрованого Фастівським БТІ 14.12.1994 року в книзі № 99, р.8204;
2/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого Органом приватизації Фастівської міської ради 14.12.1994, згідно розпорядження № 991 від 09.12.1994, зареєстрованого Фастівським БТІ 14.12.1994  в книзі № 99, р.8204 та Свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 19.05.2000 р.720, зареєстрованого Фастівським БТІ 26.05.2000 в книзі № 99, р.8204.  зареєстровані  на ім`я ОСОБА_8 .
Згідно Довідки про смерть № А-03132 від 07 грудня 2021 року, виданої відділом по Усть-Ілимському районі служби актів громадянського стану Іркутської області ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , час і дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в Іркутській області, м. Усть-Ілимськ, актовий запис № 407 від 23.05.2001.
Згідно копії довідок: КП «Фастівводоканал», «Нафтогаз», Фастівське ВОК, Фастівська ЖЕК, щодо заборгованості по сплаті комунальних послуг по квартирі за адресою: АДРЕСА_2  така заборгованість відсутня.
З копії довідки КП Фастівської міської ради «Фастівська ЖЕК» № 05490 від 03.07.2024 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа - ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності добросовісності заволодіння майном. Суд дійшов висновку, що позивачка знала про належність 1/3 частки квартири ОСОБА_3 , що унеможливлює набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , за висновком суду, не надавала ОСОБА_1 правових підстав вважати користування цією частиною майна правомірним. Суд посилався на те, що добросовісність повинна існувати саме на момент заволодіння майном, а володіння має бути безтитульним, що не було доведено позивачем. Також, суд зазначив, що у разі відсутності спадкоємців спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади
Колегія суддів  погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду у постанови від 14 травня 2019 року при розгляді справи  № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зробила висновок щодо умов набуття права власності за набувальною давністю.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.
Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали й не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.09.2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 31.10.2018 року у справі № 683/2047/16-ц.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була обізнана про те, що 1/3 часток квартири, на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, перебували у власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У ЦК УРСР, що був чинний на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1 - 5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. 
Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. 
Таким чином смерть власника 1/3 частин квартири ОСОБА_3 не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, адже  після смерті ОСОБА_3 його частка, за відсутності спадкоємців, перейшла до держави відповідно до ст. 555 ЦК УРСР, що створило для держави законний титул власності, незалежно від офіційного оформлення. 
За таких обставин суд першої інстанції вірно вважав, що ознака добросовісності володіння позивачем спірною частиною квартири відсутня.
Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Позивач не надала належних, достовірних та достатніх доказів того, що на момент заволодіння 1/3 часткою квартири вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Навпаки, як встановлено судом, позивач була обізнана про те, що ця частка належить ОСОБА_3 , що вже само по собі суперечить принципу добросовісності, необхідному для набувальної давності. 
Позивач не довела, що її володіння спірною часткою було безтитульним, тобто не спиралося на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Натомість, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 (у 2001 році) та неприйняття її спадкоємцями автоматично перейшла до держави за статтею 555 ЦК УРСР, ця частка мала законного власника. Таким чином, доказів того, що майно було безхазяйним або що власник був невідомий, не надано.
Твердження позивачки про те, що спадщина не була визнана відумерлою, є помилковими, оскільки на момент смерті ОСОБА_3  норми ЦК УРСР, й відсутність спадкоємців не призводила до того, що майно ставало «відумерлим» у сенсі ЦК України, а означала, що воно набувало законного власника - державу - без додаткових дій з її боку.
Таким чином, оскільки позивач не надала достатніх доказів для підтвердження всіх необхідних умов набуття права власності за набувальною давністю (зокрема, добросовісності та безтитульності володіння), суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.
Визнання позову відповідачем, у даному випадку Фастівською міською радою, не є безумовною підставою для його задоволення судом. Згідно зі статтею 206 ЦПК України, суд може ухвалити рішення про задоволення позову на підставі його визнання відповідачем лише за наявності для цього законних підстав. Якщо ж визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд зобов`язаний відмовити у його прийнятті та продовжити судовий розгляд.
У цій справі, задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю суперечило б нормам матеріального права. Зокрема, були відсутні такі обов`язкові умови, як добросовісність та безтитульність володіння. Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, незважаючи на його визнання Фастівською міською радою, оскільки задоволення такого позову суперечило б чинному законодавству та порушувало б права територіальної громади як законного власника. Довід апеляційної скарги  у цій частині є також необґрунтований.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 02 червня 2025 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Т. О. Писана
 
                                                                                                                               Д. Р. Гаращенко