Справа № 159/5379/24 	Головуючий у 1 інстанції: Грідяєва М. В. 	
Провадження № 22-ц/802/701/25  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 червня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Ганжа М. І.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Мороз Людмила Костянтинівна, ОСОБА_4 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку житлового будинку та витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , поданою від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року,

                                           В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_5 , після смерті якого заведено спадкову справу. ОСОБА_5 за життя склав 13 січня 2006 року заповіт, яким заповів належний йому житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках. 
Житловий будинок належав спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28.10.2003.
Рішенням Голобської селищної ради № 11/9 від 18.11.2005 змінено поштову адресу житлового будинку з АДРЕСА_2 .
Згідно виписки з погосподарської книги № 1 с. Погиньки Ковельського р-ну Волинської обл. за 1983-1985 роки наявний запис про особистий рахунок № НОМЕР_2 щодо господарства ОСОБА_5 (голова сім`ї) і до списку членів домогосподарства входять ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_7 (син). Зазначено рік збудування будинку 1958. 
Спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 є дочка ОСОБА_9 шляхом подання заяви нотаріусу і син ОСОБА_7 шляхом спільного проживання зі спадкодавцем. 
08 грудня 2021 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса із заявою про надання відомостей щодо видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок, на яку отримав відповідь, що такі свідоцтва не видавалися. 
Також отримав у нотаріуса копії матеріалів спадкової справи, а саме заяву ОСОБА_4 від 10.10.2013 та лист ОСОБА_7 ..
Із заяви ОСОБА_4 відомо, що дружина спадкодавця ОСОБА_5 – ОСОБА_8 відмовилася від належної їй обов`язкової частки у спадщині. 
У адресованому ОСОБА_7 листі приватний нотаріус повідомляє, що ОСОБА_8 , як дружина померлого ОСОБА_5 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право власності на її частку житлового будинку та повідомлено, що при незгоді з видачею дружині померлого свідоцтва він може звернутися до суду, про що повідомити нотаріуса. Якщо протягом місяця ніякої відповіді не надійде, то буде видано свідоцтво.   
29 жовтня 2013 року нотаріусом видано ОСОБА_8 свідоцтво про право власності на частку спірного житлового будинку, про що ОСОБА_7 дізнався 08 грудня 2021 року. 
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після смерті ОСОБА_7 спадкоємцем першої черги є він – позивач ОСОБА_2 , який прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини і який 23 жовтня 2023 року дізнався про те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 3051 від 21.11.2013 було зареєстровано право власності на частку спірного житлового будинку АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_3 .. 
Інша частка у спільній частковій власності не була оформлена за ОСОБА_7 .. 
Згідно інформаційної довідки вказаний будинок розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0722182400:01;001:0106.  А у відповіді ГУ Держгеокадастру у Волинській області зазначено, що згідно даних ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером 0722182400:01;001:0106 знаходиться в архіві, адреса земельної ділянки – АДРЕСА_3 .
05 червня 2024 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірного будинку, після смерті батька ОСОБА_7 , яку останній прийняв після смерті свого батька ОСОБА_5 , не оформивши спадкових прав. 
Постановою приватного нотаріуса від 09 червня 2024 року йому відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7 входить частка житлового будинку. 
Позивач, посилаючись на Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», на постанову Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків»,  на Кодекс законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану і ЦПК УРСР, ураховуючи, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 проведена 15.08.1959, зазначив, що спірний житловий будинок побудований у 1958 році, набутий у власність ОСОБА_5 також у 1958 році, а тому є особистою приватною власністю останнього у розумінні вимог ст. 125 Указу, а тому не може відноситися до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим нотаріус протиправно видав свідоцтво про право власності на частку житлового будинку на ім`я ОСОБА_8 та зареєстрував за нею право власності. 
Державна реєстрація не є способом набуття у власність, а виступає лише засобом підтвердження факту набуття чи припинення права власності на нерухоме майно, а тому сам факт реєстрації будинку та отримання свідоцтва про право власності у 2003 році, з урахуванням його побудови у 1958 році, тобто до часу реєстрації шлюбу, не дає підстав вважати, що такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Таким чином, безпідставне отримання ОСОБА_8 у власність частки спірного будинку та подальший продаж цієї частки доводить факт незаконного вибуття цього нерухомого майна із володіння позивача, як спадкоємця після смерті ОСОБА_7 , яке останній прийняв, але до своєї смерті не оформив своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_5 ..
Ураховуючи наведене, просить:
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , видане 29.10.2013 приватним нотаріусом Мороз Л. К. за р.№ 789 на ім`я ОСОБА_8 ;
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове – про задоволення позову.
Учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду змінити з таких підстав.
Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.  
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
При оформленні позовної заяви позивач неуважно її готував, зазначаючи замість спірних часток «?».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спір стосується 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ..
Згідно з матеріалами справи позивач ОСОБА_2 являється сином ОСОБА_7 , який помер у 2023 році, який у свою чергу являвся сином ОСОБА_5 , який помер у 2013 році і який за життя склав заповіт, у якому розпорядився на випадок своєї смерті належним йому житловим будинком з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а саме заповів ОСОБА_10 і ОСОБА_7 в рівних частинах.
Як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_7 за життя, прийнявши спадщину, своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_11 не оформили.
Пережила дружина ОСОБА_8 , відмовившись після смерті чоловіка ОСОБА_5 від належної їй обов`язкової частки у спадковому майні, подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте у шлюбі.
29.10.2013 року приватним нотаріусом видано таке свідоцтво, за яким 1/2 частка майна ОСОБА_8 складається з наступного майна: з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .. Біля житлового будинку розташовані дві літні кухні, гараж, погріб, два хліва, вбиральня, колодязь.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно… саме з таких складових житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на його 1/2 частку за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2013.
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про право особистої приватної власності ОСОБА_5 на житловий будинок з 1958 року, як на встановлений факт.
І доказом встановлення такого факту зазначає запис у погосподарській книзі № 1 с. Погиньки Ковельського р-ну Волинської обл. за 1983-1985 роки про особистий рахунок № НОМЕР_2 щодо господарства ОСОБА_5 (голова сім`ї), членів домогосподарства ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_7 (син), де зазначено рік збудування будинку 1958. 
Разом із тим, цей доказ не є належним, допустимим і достовірним в розумінні вимог ЦПК України.
У 1958 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтями 1, 2, 3 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.
Відведення громадянам земельних ділянок як у місті, так і поза містом, для будівництва індивідуальних житлових будинків провадиться у безстрокове користування.
Розмір земельних ділянок, що відводяться громадянам, визначається виконкомами обласних, міських та районних Рад депутатів трудящих відповідно до проектів планування та забудови міст, а також відповідно до загальних норм, що встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Цим Указом не змінюється чинне законодавство про порядок відведення та розміри земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво громадян, які проживають у сільській місцевості.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.
Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).
Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.
Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1958 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.
Жодних доказів про те, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і що цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію у 1958 році – позивач не надав.
Крім того, у погосподарській книзі № 1 с. Погиньки Ковельського р-ну Волинської обл. за 1983-1985 роки про особистий рахунок № НОМЕР_2 щодо господарства ОСОБА_5 також зазначено інші будови: хлів – рік збудування 1969; літня кухня – рік збудування 1968 і гараж – без зазначення року збудування.
29.10.2013 року приватним нотаріусом видано Стеблевець К. В., як пережилій дружині свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .. 
Надвірні будівлі і споруди – це розташовані біля житлового будинку дві літні кухні, гараж, погріб, два хліва, вбиральня, колодязь, тобто будівлі, які згідно записів у погосподарській книзі за 1983-1985 роки не були збудовані у 1958 році та не можуть належати ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.
Оскільки позивач не довів належними, допустимими і достовірними доказами факт збудування ОСОБА_5 житлового будинку у 1958 році, оспорюване позивачем свідоцтво видано ОСОБА_8 не лише на житловий будинок (без надвірних будівель і споруд), на підставі якого було 21.11.2013 укладено договір купівлі-продажу усього належного їй майна з ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 цієї статті визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, але при цьому дійшов суперечливих висновків щодо встановлення/не встановлення факту року побудови житлового будинку, то зазначена обставина відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду від 08 квітня 2025 року у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_12 задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду – залишити без змін..
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий – суддя    

Судді