ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
02 липня 2025 року
м. Київ
справа № 369/7251/22
провадження № 61-3530 св 25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом),
треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчук Володимир Олександрович, приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов Іван Сергійович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - адвоката Матюшка Вадима Володимировича, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Кулікової С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2022 року ОСОБА_5  звернувся до суду із позовом до 
 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В. О., в якому просив суд:
1) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , 
й посвідченого 29 липня 2022 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тимчуком В. О.; 
2) скасувати рішення приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64342036 від 29 липня 2022 року; 
3) скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092 на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та житловий будинок, загальною площею 430,9 кв. м, житловою площею 112,2 кв. м, з надвірним будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 ; 
4) визнати укладеним між ним та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 
1/2 частки земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, та 1/2 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що ним за власні кошти й власними силами збудовано житловий будинок з господарським будівлями та спорудами на належній йому на праві власності земельній ділянці, площею 0,15 га. 12 липня 2017 року на численні прохання його дружини - ОСОБА_4 він подарував їй дане домоволодіння та земельну ділянку. Після припинення шлюбних відносин, з червня 2020 року між ними за його позовом існував судовий спір щодо визнання вказаних договорів дарування недійсними.
19 січня 2022 року за пропозицією ОСОБА_4 між ними укладено попередній договір, згідно з яким погоджено укладення основного договору купівлі-продажу 1/2 частки спірного домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки до 
01 березня 2022 року, при цьому він зобов`язався відкликати подану ним апеляційну скаргу в межах справи щодо розгляду вказаного вище спору та вирішити питання зняття арешту з майна, що було ним виконано.
Вказував, що ОСОБА_4 постійно запевняла його, що готує документи для укладення основного договору, але наприкінці лютого 2022 року вона зникла і з`явилась лише 27 липня 2022 року, пояснюючи тим, що через воєнні дії перебувала поза межами України та не мала можливості виконати свої зобов`язання. Повідомила, що відмовляється укласти основний договір, вимагаючи від нього виконання інших умов.
28 липня 2022 року ОСОБА_4 у порушення домовленостей зняла арешт з майна та уклала договір дарування спірного майна, подарувавши спірну нерухомість своїй доньці.
Позивач вважав, що ОСОБА_4 ввела його в оману, постійно умисно ухиляючись від виконання свого обов`язку за укладеним попереднім договором. Договір дарування вважав фіктивним, оскільки він не створює правових наслідків, а спрямований на уникнення укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки. Фіктивність правочину також підтверджується тим, що договори дарування вже укладалися між відповідачами у 2020 році. Зауважував, що він виконав свій обов`язок та сплатив їй 90 % вартості майна, визначеної попереднім договором й ці кошти вона йому також не повернула. 
Виконати у визначений строк (до 01 березня 2022 року) умови попереднього договору зі ОСОБА_4 він не міг через об`єктивні причини, пов`язані зі збройною агресією російської федерації проти України, а тому основний договір має бути укладений, так як у своїй частині він його виконав. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд його позовні вимоги задовольнити.
У вересні 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І. С., в якому просила суд:
1) визнати недійсним попередній договір, укладений між нею та 
ОСОБА_5 , посвідчений 19 січня 2022 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І. С., за реєстраційним номером 359 щодо продажу 1/2 земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 
2) стягнути із ОСОБА_5 на її користь на відшкодування моральної шкоди 141 500,00 грн; 
3) стягнути із ОСОБА_5 на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 922,40 грн й витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
Позов мотивований тим, що 19 січня 2022 року між нею та ОСОБА_5 укладено попередній договір, за яким основний договір повинен був бути укладений до 01 березня 2022 року. З огляду на те, що основний договір не був укладений у визначений термін, правовідносини за попереднім договором є припиненими.
Вказувала, що оспорюваний попередній договір укладений проти її справжньої волі, із застосування з боку ОСОБА_5 фізичного і психологічного тиску. 
Так, протягом їх спільного сімейного проживання у період з 2020 року по 2022 рік, ОСОБА_5 постійно вчиняв домашнє насильство шляхом нанесення тілесних ушкоджень та чинив психологічний тиск. За її зверненнями тривають численні кримінальні провадження та по одному з них йому вже вручено підозру. Вказувала, що у ОСОБА_5 відсутні належні докази сплати вказаних у попередньому договорі коштів за майно, оскільки вона їх не отримувала. Крім того, неправомірними діями ОСОБА_5 їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінила у розмірі 141 500,00 грн.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд її позовні вимоги задовольнити.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 08 листопада 2023 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. 
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, укладений між ОСОБА_4  та   ОСОБА_2 , посвідченого 29 липня 2022 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тимчуком В. О.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64342036 від 29 липня 2022 року та скасовано записи про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), 
та житловий будинок загальною площею 430,9 кв. м та житловою площею 
112,2 кв. м, з надвірним будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
У задоволенні решти вимог ОСОБА_5 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, вважали цей договір фіктивним правочином, не направленим на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, оскільки відчуження ОСОБА_4 майна своїй дочці шляхом дарування відбулося з метою невиконання умов попереднього договору, укладеного між нею та ОСОБА_5 , який передав їй кошти на виконання цього договору та які йому не повернуті. 
Апеляційний суд, погоджуючись з такими висновками районного суду та застосованими ним нормами матеріального права, додатково зазначив, що оспорений договір дарування між відповідачами є фраудаторним, укладеним на шкоду ОСОБА_5 , який мав намір після підписання попереднього договору укласти основний договір, від чого ухилилася ОСОБА_4 , не повернувши йому сплачені за попереднім договором кошти в сумі 1 273 500 грн (еквівалент 45 000 доларів США), строк повернення яких настав. Указане чітко зазначено в умовах попереднього договору, а тому суд не взяв до уваги наданий відповідачкою висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа.  
Разом з тим суд відмовив ОСОБА_5 у визнанні попереднього договору укладеним та визнання за ним права власності на спірне майно, зазначивши, що такий спосіб захисту у разі невиконання умов попереднього договору є неналежним.   
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження того, що до неї було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку ОСОБА_5 чи інших осіб, який би вплинув на її справжню волю саме при укладенні попереднього договору, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину.
Суди застосували правові висновки, викладені у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2025 року представник ОСОБА_4 - адвокат Матюшко В. В., 
звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 2023 року й постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову не оскаржили, тому в силу статті 400 ЦПК України в цій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.  
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2025 року клопотання представника 
    ОСОБА_4 - адвоката Матюшка В. В., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження 
у справі, витребувано справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення дії рішення суду першої інстанції відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Матюшка В. В., мотивована тим, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Вказує, що ОСОБА_5 не надано безспірних доказів направлення ОСОБА_4 пропозиції укладення основного договору у строк, визначений в попередньому договорі, або продовження строку для укладення основного договору, тому зобов`язання за укладеним між сторонами попереднім договором є припиненими відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України. Її вини в неукладенні основного договору немає, а є вина саме ОСОБА_5 .
Вказує, що посилання ОСОБА_5 на форс-мажорні обставини через військову агресію щодо України є безпідставними, оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження їх існування й відсутній причинно-наслідковий зв`язок.  
Вважає, що позивачем за первісним позовом не надано належних й допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, добросовісності його сторін на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування між відповідачами є недійсним (фраудаторним). 
При цьому, вказує, що жодних доказів того, що ОСОБА_4 ввела в оману ОСОБА_5 , здійснюючи відчуження спірного нерухомого майна своїй дочці - ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, оскільки зобов`язання щодо укладення основного договору згідно з умов попереднього договору припинилося 01 березня 2022 року, а договір дарування між відповідачами укладено 29 липня 2022 року. А тому висновки судів про те, що договір дарування є фраудаторним правочином безпідставні.
Зазначає, що попередній договір було укладено у зв`язку із психологічним та фізичним тиском ОСОБА_5 на ОСОБА_4 , зазначені в договорі кошти в сумі 45 000 доларів США вона не отримувала, що підтверджується висновком психологічної експертизи із використанням поліграфа.
Посилається на правові висновки, викладені у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_5 - адвоката Незвіського Д. Я., на касаційну скаргу, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що обставини щодо початку війни та введення воєнного стану в Україні є загальновідомою обставиною, яка не підлягає доказуванню, а доводи щодо відсутності доказів на її підтвердження є нікчемними. А тому основний договір у визначений попереднім договором строк ним не був укладений з об`єктивних причин. 
Вважає, що ОСОБА_4 діяла недобросовісно, ухилялася від своїх зобов`язань за попереднім договором та з метою приховання майна від виконання умов попереднього договору уклала договір дарування спірного майна з донькою, а тому укладений правочин вважає фраудаторним.
При цьому зазначає, що посилання на відповідні правові висновки, викладені 
у постановах Верховного Суду, є безпідставні, так як спірні правовідносини у справах не є подібними до правовідносин цієї справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
21 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ». Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року у справі № 369/8048/23 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.
12 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під 
АДРЕСА_1 (на даний час Бучанський район), житловою площею 112,2 кв. м, загальною 430,9 кв. м, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2932 (т. 1, а. с. 22).
У пункті 2 договору визначено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 20 липня 2006 року виконавчим комітетом Білогородської сільської ради, та зареєстровано право власності 24 липня 
2006 року.
12 липня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, розташованої на території Київської області Києво-Святошинського району (на даний час Бучанський район) 
у АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2933. (т. 1, а. с. 23).
У пункті 2 договору вказано, що право власності на земельну ділянку підтверджується Державним актом про право призваної власності на землю 
№ 055888, виданого Білогородською сільською радою 28 травня 2002 року на підставі рішення Білогородської сільської ради від 03 травня 2001 року № 84.
Сторонами не оспорювалося, що спірне майно належало на праві приватної власності ОСОБА_5 (житловий будинок ним збудовано) до шлюбу зі ОСОБА_4 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року у справі № 369/6779/20 у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа - Двадцять перша Ккиївська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку і земельної ділянки відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року, якою накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092 за адресою: АДРЕСА_1 , які на праві власності зареєстровані на ім`я ОСОБА_4 
(т. 1, а. с. 34-38).
19 січня 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І. С., за реєстраційним номером 359, щодо продажу 1/2 земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 
(т. 1, а. с. 22-23).
За умовами попереднього договору, основний договір мав бути укладений не пізніше 01 березня 2022 року; за взаємною згодою сторін договір міг бути укладений раніше 01 березня 2022 року; продовження строку для укладення договорів купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлене нотаріально посвідченим договором; погоджено вартість майна в розмірі, еквівалентному 50 000 доларів США; встановлений обов`язок покупця підготувати документи для продажу; відсутність будь-яких заборон (арештів); припинення судового спору (пункт 2). У пункті 3 цього договору вказано, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору покупець ( ОСОБА_5 ) передав, а продавець ( ОСОБА_4 ) отримав еквівалент 45 000 доларів США у гривні (т. 1, а. с. 22-23). У пункті 9 попереднього договору узгоджено, що ОСОБА_5 до 25 січня 2022 року подасть заяву про залишення позову у справі № 369/6779/20 без розгляду та вирішить питання зі зняття арешту з майна. 
Так як на дату укладення основного договору вже була подана апеляційна скарга на зазначене вище рішення районного суду, то 25 січня 2022 року ОСОБА_5 подав до Київського апеляційного суду заяву про відкликання апеляційної скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року у справі № 369/6779/20 (т. 1, а. с. 30). 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року заяву ОСОБА_5 про відкликання апеляційної скарги задоволено та повернуто скаргу скаржнику (т. 1, а. с. 31, 32).
21 лютого 2022 року ОСОБА_4 подала заяву про отримання копії ухвали (т. 1, а. с. 33). Арешт з майна був знятий відповідно до рішення районного суду. Копію ухвали апеляційного суду отримала ОСОБА_4 для зняття арешту з майна. 
29 липня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 430,9 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером 3222480401:01:100:5092, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
На підставі укладеного договору дарування рішенням приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В. О. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64342036 
від 29 липня 2022 року та внесено записи про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092 на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та житловий будинок загальною площею 430,9 кв. м та житловою - 112,2 кв. м, з надвірним будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 44, 45).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; (пункти 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, 
що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Матюшка В. В., задоволенню не підлягає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, 
а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 
у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що матеріали справи не містять належних доказів, що до ОСОБА_4 було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку ОСОБА_5 чи інших осіб, який би вплинув на її справжню волю саме при підписанні попереднього договору. При цьому, судом першої інстанції було отримано пояснення у нотаріуса Леденьова І. С., який вказав, що примусу при підписанні договору ним виявлено не було.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, провадження 
№ 61-1272 св20, зазначив, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593 св 21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612 св23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260 цс 19) вказано, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. подібний висновок у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16, провадження № 61-39814 св18).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511 св 19).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
У справі, яка переглядається, установлено, що згідно з умовами попереднього договору від 19 січня 2022 року у ОСОБА_4 виник обов`язок укладення основного договору купівлі-продажу 1/2 земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку. За указаним договором ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 еквівалент 45 000 доларів США (1 273 500 грн), що нею не спростовано. 
Посилання ОСОБА_4 на наданий нею висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа від 30 серпня 2022 року, згідно з яким вона кошти за попереднім договором як аванс не отримувала, судами вірно до уваги не взято, оскільки, оцінюючи докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суди зазначили, що він суперечить іншим безспірним доказам, у тому числі умовами попереднього договору. Подібний висновок, а саме щодо оцінки такого доказу як використання поліграфу, узгоджується з постановою Верховного Суду від 29 листопада 2023 рокуу справі 
№ 589/4601/21 (провадження № 61-13788 св 23).
Отже, оскільки основний договір за умовами попереднього договору не укладений, то, незалежно від того, хто в цьому є винним, сплачені за попереднім договором кошти, а саме еквівалент 45 000 доларів США, повинні були ОСОБА_4 повернуті ОСОБА_5 після 01 березня 2022 року, як сплачений аванс. 
Зазначене чітко передбачено статтею 570 ЦК України та незмінною й сталою судовою практикою Верховного Суду (див.: постанови від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 (провадження № 61-6475 св 20), від 13 грудня 2023 року справі 
№ 372/3773/20 (провадження № 61-7632 св 22), від 19 лютого 2025 року у справі 
№ 523/10249/20 (провадження № 61-16752 св 24), а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42 гс 20) та іншими.
 
Отже, ОСОБА_4 не повернула сплачений ОСОБА_5 їй аванс, який зобов`язана була повернути ще до пред'явлення цього позову, а тому ОСОБА_5 є її кредитором й укладеним договором дарування між відповідачами порушено його права, він вчинений на шкоду кредитору 
(див.: постанова Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 347/721/22, провадження № 61-17527 св 24). 
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, 
крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 
ЦПК України).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення 
для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(стаття 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку 
про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надаючи оцінку вимогам попереднього договору щодо укладення основного договору в строк до 01 березня 2023 року, суди правильно виходили із того, що 
з 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан та Київська область була частково окупованою російськими військами, що унеможливило виконання вказаної вимоги. Вказана обставина також зумовила неможливість вчинення відповідних нотаріальних дій щодо відчуження нерухомого майна станом на момент закінчення строку визначеного сторонами договору, у зв`язку із обмеженням функціонування Державних реєстрів.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 03 березня 2022 року по 27 липня 2022 року перебувала поза межами території України, а вже 29 липня 2022 року уклала спірний договір дарування зі своєю донькою - ОСОБА_2 , попри укладений попередній договір відчуження 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку й не повернення ОСОБА_5 сплаченого їй авансу, що було її обов`язком у силу закону. 
ОСОБА_4 була обізнана з фактом наявності у неї зобов`язань за попереднім договором щодо відчуження майна, у передбачений вказаним договором спосіб не відмовлялась від укладення основного договору. При цьому, уклала договір дарування майна, яке повинно було б бути відчужено на користь ОСОБА_5 , що очевидно відбулось всупереч принципу добросовісності.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що упопередньому договорі сторони погодили всі істотні умови, у тому числі, визначили наслідки ухилення та не укладання основного договору. Суди встановили, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_5 у рахунок оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму, припинив судовий спір та зняв обтяження з майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений. 
Верховний Суд вказує, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем (дочкою), попри наявний попередній договір відчуження частини такого майна на користь іншої особи та отримання коштів в якості часткової оплати, свідчить, що правова мета такого договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанцій про визнання недійсним оспорюваного договору дарування у зв`язку з його фраудаторністю.
Доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання попереднього договору недійсним є безпідставними, суди надали цим позовним вимогам належну правову оцінку і вірно зазначили, що ОСОБА_4 не довела наступні обставини: 1) факт застосування до неї (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. 
А посилання ОСОБА_4 на звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідача та застосування до неї фізичного насильства з боку чоловіка не може автоматично свідчити про вчинення правочину із застосуванням насильства. Подані витяги підтверджують факт неприязних стосунків між колишнім подружжям, судові експертизи по тілесним ушкодженням свідчать лише про їх наявність та ступінь тяжкості. Разом з тим, з них неможливо встановити обставини їх заподіяння та саме винність дій чоловіка. Будь-який обвинувальний вирок на час вирішення спору відсутній. Крім того,  ОСОБА_5 також звертався до поліції щодо застосування насильства саме з боку  ОСОБА_4 . 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваних судових рішеннях, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами, 
а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині- без змін.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених 
Оскільки касаційну скаргу представника   ОСОБА_4 - адвоката 
Матюшка В. В., залишено без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - адвоката Матюшка Вадима Володимировича, залишити без задоволення. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 травня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року 
в оскарженій частині залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець