ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
25 червня 2025 року                                 
м. Київ                                                               
 
справа № 159/4656/22
 
провадження № 61-15622св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Волинського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача, стягнення зайво сплачених коштів та зобов`язання провести перерахунок за кредитним договором, в якому просила суд:
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» сплачену нею щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту за період з 28 червня 2006 року до 21 листопада 2014 року у розмірі 5 427,23 доларів США;
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» провести перерахунок за кредитним договором від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001; 
- встановити остаточний розмір переплати по кредиту, враховуючи безпідставно сплачену винагороду за надання фінансового інструменту, безпідставно нараховану неустойку та зменшення тіла кредиту і процентів за користування кредитом за період з 28 червня 2006 року (дата укладення договору) до 23 березня 2015 року (дата звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором).
 
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня               2023 року за клопотанням представника ОСОБА_1 у справі призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства                                    з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз», попередивши їх про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384,                 385 КК України за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову експерта без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків; у розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи № 159/4656/22; оплату за проведення експертизи покладено на  ОСОБА_1 ; провадження у справі зупинено до одержання висновку експерта.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій та касаційної інстанцій
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 червня   2024 року у складі судді Шишиліна О. Г. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 червня                 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 427,23 доларів США сплаченої нею щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту за період з 28 червня 2006 року до 21 листопада 2014 року за кредитним договором від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001.
У задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 4 961,65 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2024 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року відмовлено з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України (касаційне провадження № 61-13678ск24).
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
05 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся                             до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення                         щодо стягнення витрат на проведення експертизи, в якій просив стягнути                                   з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  витрати на проведення судової економічної експертизи у розмірі 72 000 грн.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на проведення експертизи відмовлено.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні в апеляційній скарзі, ні до закінчення судових дебатів                     у суді апеляційної інстанції, позивачка не подавала доказів про понесення витрат на проведення експертизи, а також не надала доказів щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
 
Апеляційним судом також ураховано, що інформація з висновку експерта                                від 22 лютого 2024 року № 10299 за результатами проведення судової економічної експертизи не була використана під час розгляду справи, оскільки проведена у цій справі судова експертиза стосувалася вирішення позовних вимог  ОСОБА_1           про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» провести перерахунок за кредитним договором від 28 липня 2006 року № VOKVGK00001001, у задоволенні яких постановою Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року було відмовлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалу Волинського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на проведення експертизи задовольнити.

 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У жовтні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                       у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - ОСОБА_2 , мотивована тим, щосуд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на проведення експертизи у зв`язку із неподанням доказів понесення витрат на проведення експертизи, оскільки в матеріалах справи                                      є адресований суду першої інстанції лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз» від 18 липня 2023 року вих. № 324, до якого додано рахунок-фактуру № 1807231 на оплату експертних послуг на суму 72 000 грн.
 
Посилається на те, що апеляційним судом була застосована нерелевантна практика Верховного Суду, яка стосується стягнення витрат на правову допомогу.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
У січні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду пояснення                         у справі.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені                                 у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року                  у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані у січні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням відзиву на касаційну скаргу поза межами визначеного процесуального строку.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                         і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12                 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом                               (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;                         3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
З огляду на статтю 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення              позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати                                 з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
 
Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів                         у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною                         у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19 (провадження                                   № 61-16587св19).
 
Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях,                          а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі.                             У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки                             в письмовій формі.
 
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
 
Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18 зазначив, зважаючи на положення про те, що суд апеляційної та касаційної інстанцій має вирішувати питання щодо розподілу судових витрат, здійснених у зв`язку                                 з переглядом справи, Верховний Суд дотримується позиції, що особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були понесені.
 
У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 643/3720/15-ц (провадження                         № 61-18762св19) Верховний Суд зазначив про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, оскільки в матеріалах справи бракувало попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які заявник поніс і які очікував понести у зв`язку                    з розглядом справи, особа не просила про відшкодування судових витрат до закінчення судових дебатів та не подавала заяви про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд вважав, що підстави для її задоволення відсутні, оскільки ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні в апеляційній скарзі, ні до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції, позивачка не подавала доказів про понесення витрат на проведення експертизи, а також не надала доказів щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою                             статті 141 ЦПК України.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову           у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на проведення експертизи, оскільки ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 своєчасно (до закінчення судових дебатів) не подала апеляційному суду платіжні документи про понесення нею судових витрат та не зробила про це відповідну заяву, чим порушила вимоги                          частини восьмої статті 141 ЦПК України.
 
Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити                          у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови                 у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.
 
Застосування відповідних положень частини другої статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин кожної справи.
 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що адресований суду першої інстанції лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз» від 18 липня 2023 року вих. № 324 не є виконанням стороною вимог частини першої статті 134 ЦПК України. Крім того, у справі відсутній додаток до вказаного листа, а саме рахунок-фактура № 1807231 від 18 липня 2023 року, оскільки у самому листі зазначено про направлення цього додатку лише платнику, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
 
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23) та Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі                                       № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23), оскільки у вказаних справах судом касаційної інстанції зроблено загальні висновки щодо строків подання стороною доказів, які підтверджують розмір понесених нею судових витрат, до яких, у тому числі, відносяться витрати, пов`язані із проведенням експертизи.
 
Інші доводи касаційної скарги щодо суті та обґрунтованості заяви про стягнення витрат на проведення експертизине заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції відмовив у її задоволенні з процесуальних підстав.
 
Отже, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом не порушено норм процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено                        з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені              у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець