ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2025 року	Львів	Справа № 500/5068/24 пров. № А/857/29293/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Ніколіна В.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року (головуючий суддя: Подлісна І.М., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБУД» до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -
встановив:
Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБУД», 15.08.2024 звернулося із позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті, яким просило визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 067275 від 23.07.2024. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБУД»  застосований адміністративно-господарський штраф в сумі 51 000,00 грн. Підставою для застосування цього штрафу був акт перевірки АР № 055790 від 05.06.2024 про перевезення позивачем вантажів з перевищенням встановлених законодавством вагових норм визначених  ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт». 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті  про застосування адміністративно-господарського штрафу № 067275 від 23.07.2024.  Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті  судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що водієм для перевірки надано товарно-транспортну накладну № 868 від 05.06.2024, відповідно до якої здійснювалося перевезення вантажу (щебінь). Автомобільним перевізником зазначено ТОВ «БМБУД». Зазначає, що водій не інформував інспекторів Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки та не надав відповідних документів про передачу транспортного засобу в оренду іншому підприємству. Вказує, що відповідачем вжито усіх заходів щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи, оскільки здійснено повідомлення у спосіб, визначений Порядком № 1567.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
 Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
 Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок із встановлення дійсного автомобільного перевізника має Укртрансбезпека, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу. При цьому притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не була в момент перевезення автомобільним перевізником є недопустимою, а тягар наслідків у такому випадку несе компетентний контролюючий орган - Укртрансбезпека. 
          Судом апеляційної інстанції встановлено, що посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок від 31.05.2024 та направлення на рейдову перевірку № 003522 від 31.05.2024 проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) на а.д М-19, 499 км, Чернівецька область, 05.06.2024 та перевірено транспортний засіб марки марки МАЗ н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво реєстрації т/з CХА№461821 під керуванням водія ОСОБА_1 ..
Власником транспортного засобу є ТОВ «Альфа-Лізинг Україна».
Водієм для перевірки надано товарно-транспортну накладну № 868 від 05.06.2024, відповідно до якої здійснювалося перевезення вантажу (щебінь). Автомобільним перевізником зазначено ТОВ «БМБУД».
Під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) посадовими особами Укртрансбезпеки на вищезазначеній ділянці дороги проводився габаритно  ваговий контроль.
За результатами проведення габаритно - вагового контролю зазначеного транспортного засобу було встановлено перевищення вагових параметрів - вага транспортного засобу становила 34,1 т, що перевищує нормативно визначені 25 т на 36,56 %; навантаження на здвоєні осі транспортного засобу становило 27,1 т, що перевищує нормативно визначені 18 т на 50,6 %. Отже, зафіксовано перевищення допустимих габаритно-вагових обмежень на понад 30%.
Зважаючи на виявлене порушення було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР055790 від 05.06.2024, Довідку № 0079752 від 05.06.2024 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, Акт № 0058052 від 05.06.2024 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та Акт про блокування транспортного засобу № АБ003652 від 05.06.2024. В акті № АР055790 від 05.06.2024 зафіксовано порушення вимог  п. 22.5 Правил дорожнього руху  України та  ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 17 частини 1  статі 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту від 05.06.2024 було призначено на 23.07.2024, про що позивача повідомлено листом.
Проте, ТОВ «БМБУД» лише 31.07.2024 отримало повідомлення № 58296/37/24-24 від 08.07.2024 від відповідача про призначення на 23 липня 2024 року розгляд справи про порушення  ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», що підтверджується викопіюванням Трекінгу відправлень з електронного ресурсу «УКРПОШТА» та копією конверту відправлення (а.с. 40-41).
В подальшому, 23 липня 2024 року начальником відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної службі України з безпеки на транспорті Віталієм Сушко, винесено постанову № 067275 щодо застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБУД» адміністративно-господарського штрафу в сумі 51 000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з цим позовом до суду.
 З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-ІII), який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.
Відповідно до частини сьомої статті 6 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.
За змістом частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-ІII державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Як установлено частиною чотирнадцятою статті 6 цього Закону державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-ІII, рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена «Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі – Порядок № 1567).
Згідно з пунктом 12 Порядку № 1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
У пункті 15 Порядку № 1567 визначений виключний перелік питань, що перевіряється контролюючими особами під час здійснення рейдової перевірки, зокрема, в частині виконання вантажних перевезень перевіряється: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм режиму праці та відпочинку; виконання водієм вимог Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Як установлено пунктами 20, 21 Порядку № 1567, виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Згідно з пунктом 16 Порядку № 1567 під час рейдової перевірки може проводитись габаритно-ваговий контроль.
Реалізацію державної політики, у тому числі, з питань безпеки на наземному транспорті покладено на Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).
Згідно з частинами першою, другою  статті 48 Закону № 2344-III  автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Частина четверта  статті 48 Закону № 2344-III  визначає, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентним уповноваженими органами або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
З Акта перевірки слідує, що при здійсненні 05.06.2024 внутрішнього перевезення вантажу транспортним засобом допущено перевищення вагових параметрів.
Пунктом 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30  (далі - Правила № 30) передбачено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у  пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Згідно із пунктом 22.5 ПДР за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
Відповідно до абзацу 17 частини першої статті 60 Закону за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що у цій справі позивач не заперечує факту перевищення габаритно-вагових параметрів. Заперечення позивача мотивовані тим, що воно не виступало перевізником 05.06.2024 у спірних правовідносинах та тим, що відповідачем порушено процедуру розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. 
Разом з тим, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (статті 33 Закону № 2344-III).
Верховний Суд, аналізуючи наведені положення законодавства у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а, від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21, від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.
Тобто, положення статті 60 Закону не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).
У цій справі суд першої інстанції встановив, що між ТОВ «БМБУД» та ТОВ «АЛЬФА-ЛІЗИНГ УКРАЇНА» укладено Договір фінасового лізингу № 850-ЛВ-МСБ-Ф-243 від 16 серпня 2021 року згідно якого ТОВ «БМБУД» передано у фінансовий лізинг самоскид МАЗ 6501С5-584-000, ДНЗ НОМЕР_1 .
Проте, позивач зазначає, що передав з 01.04.2024 самоскид МАЗ 6501С5-584-000, номерний знак НОМЕР_1 , орендарю Приватному підприємству «Тіерра», про що надав суду копію договору оренди від 01.01.2024 № 01/04/24 та акта прийому-передачі до цього договору. Строк дії оренди до 31.08.2024, тобто на 4 місяці.
Такі обставини апеляційний суд оцінює критично, з таких підстав.
По-перше, про такі обставини водій не інформував інспекторів Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки та не надав відповідних документів про передачу транспортного засобу в оренду, які позивач надає до суду.
По-друге, позивачу як лізингоодержувачу за умовами договору фінансового лізингу від 16.01.2021 № 850-ЛВ-МСБ-Ф-243 заборонено надавати об`єкт лізингу третім особам без письмового дозволу лізингодавця (крім штатних працівників лізингоодержувача та інших фізичних осіб, право керування яких оформлене відповідно до вимог чинного законодавства України); лізингоодержувач не має права надавати об`єкт лізингу в користування (сублізинг/оренду та за іншими договорами) без письмового дозволу лізингодавця або передавати права та обов`язки за договором впродовж строку лізингу будь-якій іншій третій особі (підпункти 5.2.6, 5.2.7 пункту 5.2 договору).
Наданий примірник договору оренди від 01.04.2024 № 01/04/24, укладений між ТОВ «БМБУД» (орендодавцем) та ПП «Тіерра», не містить письмового погодження з лізингодавцем та власником транспортного засобу самоскида МАЗ 6501С5-584-000 – ТОВ «АЛЬФА-ЛІЗИНГ УКРАЇНА».
По третє, у ТТН 05.06.2024 № 868, наданій водієм ОСОБА_1 під час рейдової перевірки інспекторам Укртрансбезпеки перевізником вказано саме ТОВ «БМБУД».
Товарно-транспортна накладна це ще один з документів, який водій під час здійснення перевізником перевезення вантажів автомобільним транспортом зобов`язаний пред`явити особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, про що зазначено в частині другій статті 48 Закону.
Наведений у статті 1 Закону термін товарно-транспортна накладна має таке визначення: це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пунктів 11.1, 11.2 глави 11 «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568; далі - Правила № 363), основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.
При цьому у главі 1 Правил № 363 терміни і поняття мають таке значення: замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів; перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами; транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Згідно з пунктом 11.1 цих же Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках (пункт 11.3 Правил № 363).
Враховуючи те, що ТТН виписує саме замовник (тобто вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів, за визначенням у главі 1 Правил № 363), то такий замовник не міг припуститися помилки, вказуючи відомості про перевізника в спірній, відмінні від дійсного перевізника. Замовник вказав перевізником саме того суб`єкта господарювання, з яким уклав договір про перевезення вантажів – ТОВ «БМБУД», тобто позивача.
Щодо недотримання порядку розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, то суд апеляційної інстанції враховує таке.
Відповідно до пункту 25 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктами 26-27 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності). У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту від 05.06.2024 було призначено на 23.07.2024, про що ТОВ «БМБУД» повідомлено рекомендованим листом.
Отже, відповідач інформував перевізника відповідно до пункту 26 Порядку № 1567 про розгляд справи рекомендованим порядком. Проте, на час розгляду справи позивача не було обізнане про розгляд справи, позаяк таке повідомлення тривалий час зберігалося в оператора поштового зв`язку (з 11.07.2024 по 31.07.2024) та отримане позивачем лише 31.07.2024 (а.с.40-41).
Разом з тим, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.03.2018 у справі № 820/4810/17 про те, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростувати вину у суді, та у зв`язку із цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
На користь висновку про те, що процедурні порушення не можуть бути підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу свідчать і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.05.2020 у справі № 825/2328/16, в яких Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Щодо заяви позивача від 31.01.2025 про долучення ТТН від 05.06.2024 № 868, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 Верховний Суд вказав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема, інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі № 640/27759/21, тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
За змістом статей 73-74 КАС належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої, другої, четвертої статті 79 КАС учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Обґрунтовуючи неможливість подання відповідних доказів (згідно заяви  від 31.01.2025) позивач вказує, що він неодноразово, зокрема 31.07.2024 звертався до ПП «ТІЕРРА» із запитом про надання інформації  чи надавалися послуги перевезення ПП водієм ОСОБА_1 . На що ПП повідомило, що зазначений номер ТТН № 868 співпадає із номером, який внесений в журнал обліку фактур ТТП ПП, однак підтвердити чи спростувати, що саме ця ТТН належить ПП не вдається можливим, так як не долучені її копії (вказана відповідь є в матеріалах справи).
Після цього, як стверджує позивач він звертався з іншим запитом до ПП про надання ТТН, однак на момент розгляду справи в суді першої інстанції відповіді від ПП «ТІЕРРА» так і не отримав. 
Як видно із долучених документів до заяви від 31.01.2025 такий повторний запит сформований до ПП 09.08.2024, доказів того, що він направлявся немає. З розглядуваним позовом до суду позивач звернувся 15.08.2024, однак ні в позові, ні під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, ні при поданні відзиву на апеляційну скаргу не повідомляв суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції, що ним вживаються будь-які дії, чи він має намір їх вживати, щодо отримання додаткових доказів від ПП.
Лише після розгляду цієї справи, а також інших справ за аналогічних відносин позивач 27.12.2024 «повторно» звернувся до ПП «ТІЕРРА» про надання спірних ТТН.
Такі дії позивача на думку суду апеляційної інстанції не свідчать про певну завбачливість позивача демонструвати готовність активної участі у справі та доведення правоти своєї позиції, а також готовність належно виконувати свої процесуальні права та обов`язки.
На підставі цього, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги докази, що подані позивачем згідно заяви від 31.01.2025, має певний сумнів щодо їх допустимості, та вважає, що належними є та ТТН, яка пред`явлена водієм відповідному органу Укртрансбезпеки під час відповідної рейдової перевірки, а не ті, які подані позивачем вже після розгляду справи по суті.
В розрізі викладених обставин, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на обставини, що викладені вище.
 З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів  ст. 317 КАС України  є підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову.
Враховуючи зазначене та вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 500/5068/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. В. Ніколін