ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2025 року                                                                  
м. Київ
 
справа № 757/32162/23
провадження № 61-1616св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                         Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
 
за касаційною скаргою адвоката Корсуна Юрія Юрійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - AT «Укрзалізниця») від 09 грудня 2021 року № 3030/ос про відсторонення ОСОБА_1 від роботи; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 635 934,60 грн. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1   посилався на те, що він працює на посаді головного фахівця відділу координації забезпечення паливом та мастильними матеріалами департаменту закупівель. 09 грудня 2021 року AT «Укрзалізниця» видало наказ № 3030/ос про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати з 13 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення. Згідно з наказом відстороненому працівнику після отримання ним обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації письмово повідомити про це керівника структурного підрозділу. Однак щеплення від COVID-19 не віднесене до обов`язкових щеплень та не включене до календарних щеплень, а тому відсторонення працівника з підстав частини другої  статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є протиправним.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 26 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване правомірністю відсторонення позивача від роботи. Дії роботодавця були пропорційними переслідуваній легітимній меті.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 11 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Корсунем Ю. Ю., залишив без задоволення,                                 а рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що специфіка посади позивача не передбачала дистанційної форми роботи, були необхідні прямі соціальні контакти позивача на робочому місці, приблизна кількість яких протягом одного робочого дня становила до десяти. Відсторонення позивача від роботи  спрямоване на уникнення загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби та масового її поширення на відповідних територіях та об`єктах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Корсун Ю. Ю. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
 
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного                                      у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 та застосованого апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Як на обґрунтування заявлених вимог АТ «Укрзалізниця» посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення від Covid-19без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що порушує право на працю. Застосування до позивача такого заходу не передбачало жодної індивідуальної оцінки і не є пропорційним переслідуваній меті охорони здоров`я населення та позивача. Для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти Covid-19, необхідна згода працівника, який отримав повну і об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього. 
 
В лютому 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Укрзалізниця»мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.
 
Наказ про відсторонення позивача від роботи ґрунтується на вимогах законодавства. Виконання службових обов`язків ОСОБА_1 станом на 09 грудня 2021 року не передбачало дистанційної форми роботи та, крім того, передбачало прямі соціальні контакти. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу. Разом із тим, позивача не було звільнено чи переведено на іншу роботу, тому немає підстав для стягнення на його користь середнього заробітку. Крім того, розрахунок позивача не відповідає нормам статті 235 КЗпП України, якою передбачено стягнення середнього заробітку не більше ніж за один рік, а також включено виплати, які не підлягають врахуванню при обчисленні середнього заробітку. 
 
У касаційній скарзі відсутнє будь-яке обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних  правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі                            № 191/4364/21. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
02 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
З травня 2020 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця».
 
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 серпня 2021 року № 2129/ос позивач  переведений на посаду головного фахівця відділу координації забезпечення паливом та мастильними матеріалами департаменту закупівель АТ «Укрзалізниця».
 
Наказом відповідача від 09 грудня 2021 року № 3030/ос ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 13 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення; відстороненому працівнику після отримання ним обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, письмово повідомити про це керівника структурного підрозділу.  
 
Наказ видано на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393, пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. 
 
В акті від 13 грудня 2021 року № 1за підписами директора департаменту закупівель Олійника Т. О., заступника директора департаменту закупівель Грінєнко М. О. та провідного економіста Тітенко М. О. зафіксовано, що ОСОБА_1 не надав для огляду документа, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень.
В акті позивач зробив рукописний запис з поясненнями: «Порушення конституційних прав і свобод громадянина і людини», підпис - C.f. by Максим A.R.
 
Згідно з листом від 17 жовтня 2023 року № ЦХ- 14/10519 за підписом директора департаменту закупівель АТ «Укрзалізниця» виконання ОСОБА_1 службових обов`язків станом на 09 грудня 2021 року не передбачало дистанційної форми роботи, були необхідні прямі соціальні контакти позивача на робочому місці. Приблизна кількість соціальних контактів на робочому місці протягом одного робочого дня ОСОБА_1  становила до 10  на день.
 
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос дію трудового договору з позивачем призупинено внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку із втратою через військову агресію рф проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства та запровадженням воєнного стану.
 
Наказом відповідача від 01 грудня 2022 року № 2171/ос ОСОБА_1  звільнено з 08 грудня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2  частини першої статті  36 КЗпП України. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга
не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
 
Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
 
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані                      у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
 
Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими                            і включаються до календаря щеплень.
 
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
 
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».
 
Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня   2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких до Переліку увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
 
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
 
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ                        і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
 
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Норми законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові                    від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
 
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що при вирішенні питання про правомірність відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19 слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення особи від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
 
В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, а й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
 
Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від               27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 (провадження 14-172цс23). 
 
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 обіймав посаду головного фахівця відділу координації та забезпечення паливом та мастильними матеріалами департаменту закупівель АТ «Укрзалізниця», специфіка посади не передбачала дистанційної форми робити, були необхідні прямі соціальні контакти позивача на робочому місці, кількість яких становила до десяти на день; ОСОБА_1 не надав документа, який підтверджує вакцинацію проти Covid-19, чи висновку лікаря щодо наявності протипоказань щодо щеплення, врахувавши, що без відсторонення позивача на роботі та  виконання ним посадових обов`язків призвело б до контактування                           з іншими працівниками, суди дійшли правильного висновку про відмову                                      у задоволенні вимог про визнання незаконним і скасування наказу відповідача                 № 3030/ос, оскільки відсторонення позивача від роботи є правомірним та пропорційним переслідуваній меті, адже вжиті заходи були спрямовані на уникнення загрози виникнення та поширення особливо небезпечної інфекційної хвороби.
 
Враховуючи відсутність підстав для визнання незаконним оспорюваного наказу, також правильним є висновок судів про відмову у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи касаційної скарги про те, що застосування до позивача такого заходу не передбачало жодної індивідуальної оцінки і не є пропорційним переслідуваній меті охорони здоров`я населення і позивача, не спростовують висновків судів про правомірність відсторонення позивача від роботи, враховуючи що позивач обіймав посаду, яка передбачає прямі соціальні контакти. 
 
Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. 
 
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального   права,  яке  призвело  або  могло  призвести  до  неправильного вирішення справи,    зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Корсуна Юрія Юрійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
                                                                                                          Є. В. Коротенко     
                                                                                                          В. М. Коротун
                                                                                                          М. Ю. Тітов