Справа № 127/3977/24
Провадження № 22-ц/801/1338/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

15 липня 2025 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Берегового О.Ю., Міхасішина І.В., 
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л.Ф., повний текст якого складено 09 квітня 2025 року
у справі №127/3977/24
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
про поділ майна подружжя 
та за зустрічним позовом 
ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_1 (відповідач)
про поділ майна подружжя, - 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 05.05.2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. З 27.07.2023 року відносини між сторонами погіршились і з того часу вони проживають окремо.
За час перебування у шлюбі подружжям нажито наступне майно:
квартира АДРЕСА_1 , вартість якої згідно з довідкою про оцінку становить 2 621 500 грн,
квартира АДРЕСА_2 , вартість якої згідно з довідкою про оцінку становить 2 087 200 грн,
квартира АДРЕСА_3 , вартість якої згідно з довідкою про оцінку становить 2 029 228 грн, 
квартира АДРЕСА_4 , вартість якої згідно з довідкою про оцінку становить 2 087 200 грн.
Відтак загальна спільно нажитого майна за розрахунками позивача становить 8 825 128,00 грн. 
За вказаних обставин просила суд поділити спільне майно, набуте ними в шлюбі, та виділити у їй власність квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_4 .
У власність ОСОБА_2 виділити квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у вартості майна на суму 238 164 грн. 
У березні 2024 року відповідач ОСОБА_2 подав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яку обґрунтував тим, що з 05.05.2006 року по 14.02.2024 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано.
На момент розірвання шлюбу сторонам на праві власності належить наступне майно:
квартира 
АДРЕСА_5 , за адресою: 
АДРЕСА_6 .
транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
квартира АДРЕСА_4 . 
транспортний засіб MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
Вважає, що правовий режим спільного сумісного майна подружжя не поширюється на квартиру АДРЕСА_7 , оскільки вона була придбана за договором № 59 на довгострокове будівництво житла в порядку пайової участі від 29.08.2011 року та за його особисті кошти, які він протягом 2001-2005 років, тобто до шлюбу заробив працюючи кордоном у Великобританії. Загальна вартість квартири згідно договору склала 298 494,00 грн
Зазначає, що вказані кошти він частково зберігав, а частково вкладав у наступну нерухомість: 02.12.2005 року придбав квартиру АДРЕСА_8 , яку в подальшому було продано 27.09.2010 року за 23 000,00 доларів США.
Крім того, відповідно до рішення Третейського суду від 05.03.2007 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га в АДРЕСА_9 , на якій було побудовано житловий будинок готовністю 56%.
Вказані недобудований будинок та земельну ділянку було продано ним 21.07.2011 року за 40 000,00 доларів США.
Отже позивач за зустрічним позовом вважає доведеним, що кошти, за які придбано квартиру АДРЕСА_7 є його особистою власністю, які він заробив до шлюбу та інвестував.
За вказаних обставин, та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просив суд визнати квартиру АДРЕСА_7 його особистою власністю.
Розподіл спільного майна подружжя просив провести наступним чином: 
визнати за ним право власності на: 
квартиру АДРЕСА_1 , 
транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на: 
квартиру 
АДРЕСА_10 , 
транспортний засіб MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на його користь 3 040 263 грн компенсації вартості спільного сумісного майна. 
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2025 року вирішено: позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено повністю.
Постановлено визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_11 .
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
квартиру АДРЕСА_1 та частину сараю Б за даною адресою;
квартиру АДРЕСА_2 ; 
квартиру АДРЕСА_4 , 
транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ;
транспортний засіб MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
Проведено розподіл спільного майна подружжя наступним чином.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та частину сараю Б за даною адресою, а також автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; 
квартиру АДРЕСА_4 ; 
автомобіль MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 3 040 263 (три мільйони сорок тисяч двісті шістдесят три) гривні за відхилення від розміру частки в спільному майні. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7 267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 50 коп.
В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. 
Знято арешт з майна, яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , а саме:
квартиру АДРЕСА_12 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2053997205101;
квартиру АДРЕСА_13 , реєстраційний номер майна: 38492837;
квартиру АДРЕСА_14 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1418004305101, який був накладений відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати його в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 та стягнення з неї компенсації, ухваливши в цій частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції без законних для цього підстав визнав квартиру, яка була придбана під час перебування подружжя в шлюбі особистою власністю чоловіка на тій підставі, що грошові кошти, використані для її придбання, нібито належали чоловікові особисто й отримані ним до шлюбу. 
При цьому звертає увагу на те, що строк робочої візи, на підставі якої відповідач перебував у Великобританії на роботі становив з 01.04.2002 по 30.11.2002, що не збігається із строком, на який вказує ОСОБА_2 в зустрічному позові, при цьому судом не встановлено, яку ж суму грошей він фактично заробив, скільки витратив на власні потреби, а скільки ввіз в Україну.
Наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів декларування ОСОБА_2 будь-яких коштів під час повернення в Україну відповідно до ЗУ «Про податок з фізичних осіб».
Враховуючи те, що спірна квартира була придбана у 2011 році, а відповідач, за його ж твердженнями повернувся в Україну в 2005 році, ним не надано належних і допустимих доказів використання зароблених закордоном коштів для придбання нерухомості в Україні. 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_15 , така була придбана ОСОБА_2 27.09.2010 року за 43 771 грн, а тому посилання на те, що її вартість згідно розписки становила 23 000 дол США є безпідставними та нічим не підтвердженими. 
Крім того, посилаючись на попередній договір від 20.09.2010 суд не врахував, що такий договір не може бути визнаний укладеним, якщо сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомості.
Звертає увагу, що спірна квартира була придбана за договором на довгострокове будівництво житла в порядку пайової участі за 298 494 грн, а тому коштів від продажу квартири АДРЕСА_15 було недостатньо для купівлі спірної квартири.
Матеріали справи не містять копії рішення Третейського суду від 05.03.2007, на підставі якого було видано державний акт на земельну ділянку, на якій почато будівництво житлового будинку (готовність 56%), а тому підстава винесення цього рішення та визнання права особистої власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 не з`ясована. Більше того, вказане Третейське рішення винесене 05.03.2007, тобто вже під час перебування сторін у шлюбі.
Апелянт заперечує також достовірність висновку судової будівельно-оціночної експертизи про те, що вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 359 067 грн й наполягає на тому, що дійсна вартість зазначеного об`єкту нерухомого майна складає 2 621 500 грн як вказано в наданій нею суду довідці. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу від позивача суду не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 23 травня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду. 
Позивач ОСОБА_1 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилася, клопотала про відкладення розгляду справи в зв`язку із захворюванням. 
Апеляційний суд не вважає причину неявки ОСОБА_1 в судове засідання поважною в зв`язку з тим, що згідно з наданою суду довідкою остання потребує амбулаторного лікування, що не виключає можливості явки в судове засідання. 
Крім того, судовий розгляд даної цивільної справи вже відкладався апеляційним судом за клопотанням сторони, а ухвалою суду від 03 червня 2025 року строк розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 продовжено на 15 днів й відповідний строк спливає вже 21 липня 2025 року. 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мишковська Т.М. проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що з 05.05.2006 року по 14.02.2024 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області справа № 127/1256/24.
Нерухоме майно, що перебуває у власності подружжя складається із:
квартири АДРЕСА_12 , внесена до державного реєстру прав на нерухоме майно 11.06.2021 року на підставі договору купівлі – продажу квартири серія та номер 1237 від 11.06.2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2053997205101. Середня ринкова вартість квартири згідно довідки ТОВ «Експертсервіс.юа» № 1 від 24.01.2024 року якої може становити 2 621 500,00 грн. (т. 1, а.с. 15, 26-27).
Відповідно ж до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи в даній справі від 30 квітня 2024 року № 761 (т. 1, а.с. 130-144) ринкова вартість зазначеної квартири станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом, складає 1 359 067 грн.
квартири АДРЕСА_14 , внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно 20.11.2017 року на підставі договору про сплату пайових внесків у житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», серія та номер 1/2ТЗ/3а/КВ-175, виданий 21.11.2016 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», ОСОБА_2 ; акт про внесення сторонами обов`язків (повернення пайового внеску в натурі) серія та номер б/н, виданий 15.11.2017 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», ОСОБА_2 ; довідка про асоційоване членство в кооперативі та внесення асоційованим членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: б/н, виданий 15.11.2017 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», протокол загальних зборів членів Житлово – будівельного кооперативу «Авалон-5», серія та номер 8, виданий 20.07.2017 року: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5». Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1418004305101. Середня ринкова вартість квартири згідно довідки ТОВ «Експертсервіс.юа» № 03 від 24.01.2024 року якої складає 2 087 200 грн (т. 1, а.с. 16-17, 24-25).
квартири АДРЕСА_13 , внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно 07.12.2012 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 18.10.2012 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради. Реєстраційний номер майна: 38492837. Середня ринкова вартість квартири згідно довідки ТОВ «Експертсервіс. юа» № 2 від 24.01.2024 року якої складає 2 029 228 грн. Реєстрація права власності за ОСОБА_2 на вище зазначене майно підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно (інформаційна довідка номер 363070385 від 24.01.2024 року) (т. 1, а.с. 17, 22-23).
квартири АДРЕСА_16 , внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно 28.07.2017 року на підставі: довідки про асоційоване членство в кооперативі та внесення асоційованим членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: б/н, виданий 15.06.2017 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», договору про сплату пайових внесків у Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», серія та номер: 1/2/Т4/4а/КВ-78, виданий 13.05.2016 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», ОСОБА_1 , додатковий догові про внесення змін та доповнень до договору про сплату пайових внесків у Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», № 1/2/Т4/4а/КВ-78, серія та номер 1, виданий 16.02.2017 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», ОСОБА_1 , акт про виконання сторонами обов`язків (повернення пайового внеску в натурі) серія та номер б/н, виданий 15.06.2017 року, видавник: Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5», ОСОБА_1 ; протокол загальних зборів членів Житлово – будівельного кооперативу «Авалон-5», серія та номер 6, виданий 12.07.2017 року, видавник Житлово – будівельний кооператив «Авалон-5». Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1316835005101. Середня ринкова вартість квартири згідно довідки ТОВ «Експертсервіс.юа» № 04 від 24.01.2024 року якої складає 2 087 200 грн. Реєстрація права власності за позивачем на вище зазначене майно підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно (інформаційна довідка номер 364609514 від 06.02.2024 року) (т. 1, а.с. 18-19, 20-21).
Крім того, за час шлюбу подружжя набуло у власність транспортні засоби марки «VOLKSWAGEN CADDY», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та марки «MINI COOPER S», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . 
Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_2 працював за кордоном у Великобританії та привіз звідти значну суму коштів. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.12.2005 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_17 , яка 27.09.2010 року продана за 23 000,00 доларів США. 
Копією договору про наміри від 20.09.2010, за яким продавець і покупець виявили спільний намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_17 . за ціною – 23 500 дол. США.
В самому ж договорі купівлі – продажу від 27.09.2010 року, вказано, що квартира АДРЕСА_15 була продана ОСОБА_2 за 43 771,00 грн. 
За рішенням Третейського суду від 05.03.2007 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Площа земельної ділянки 0,1 га АДРЕСА_9 (т. 1, а.с. 73-74).
На вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок готовністю 56%, а 21.07.2011 року вказаний недобудований будинок та земельну ділянку було продано за 40 000 доларів США.
Відповідно до п. 1.1. договору купівлі – продажу від 21.07.2011 року, вказано, що на зазначеній земельній ділянці, розташоване власне нерухоме майно ОСОБА_2 , об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок готовністю 56%.
Відповідно до договору про дострокове будівництво житла в порядку пайової участі від 29.08.2011 року, укладеного між ВАТ Автосервіс» та ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_3 .
Позиція апеляційного суд у
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та повне задоволення вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом.
При цьому суд вважав доведеним факт придбання спірної квартири АДРЕСА_3 за кошти ОСОБА_2 , а тому визнав її особистою власністю останнього. 
Таке рішення суду ґрунтується на тому, що досліджуючи в сукупності докази щодо джерел походження коштів, використаних для придбання квартири АДРЕСА_3 , суд прийшов до висновку, що такими джерелами були праця ОСОБА_2 за кордоном у Великобританії, придбання 02.12.2005 квартири АДРЕСА_15 та земельної ділянки з будинком готовністю 56%, а в подальшому відповідно продаж вказаних об`єктів. 
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали цивільної справи, дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Згідно з статтею 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. 
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання квартири  АДРЕСА_3 особистою приватною власністю, ОСОБА_2 посилався на те, що на купівлю спірної квартири були використані його особисті кошти, зароблені протягом 2001-2005 років за кордоном.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Як зазначалось вище, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
В цивільних (господарських) справах стандартом доказування є "перевага доказів", стандарт також відомий як "баланс ймовірностей", де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №   917/1307/18, від 14.12.2021 у справі №  917/2117/19.
Як встановлено апеляційним судом та вбачається із матеріалів справи, а саме, довідками про закінчення року, які перекладені з англійської на українську мову, відповідач ОСОБА_2 дійсно до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 працював за кордоном та отримував заробітну плату.
Так, відповідно до довідки про закінчення року (податковий рік до 5 квітня 2003 року) загалом за рік заробітна плата ОСОБА_2 становить 28 500,00 британських фунтів, з неї відраховано податку 5 023,40 британських фунтів (фунтів стерлінгів); відповідно до довідки про закінчення року (податковий рік до 5 квітня 2004 року) загалом за рік заробітна плата ОСОБА_2 становить 29 250,00 британських фунтів, з неї відраховано податку 5 183,40 британських фунтів; відповідно до довідки про закінчення року (податковий рік до 5 квітня 2005 року) загалом за рік заробітна плата ОСОБА_2 становить 30 500,00 британських фунтів, з неї відраховано податку 5 422,82 британських фунтів; відповідно до довідки про закінчення року (податковий рік до 5 квітня 2006 року) загалом за рік заробітна плата ОСОБА_2 становить 14 500,00 британських фунтів, з неї відраховано податку 1 861,42 британських фунтів.
Отже заробітна плата, яку ОСОБА_2 отримав за 2003-2006 роки, з урахуванням податку, становить 85 259,16 британських фунтів (фунтів стерлінгів).
Як вказує ОСОБА_2 , отриману заробітну плату він частково зберігав, а частково вкладав у нерухомість, зокрема за ці кошти були придбані квартира АДРЕСА_18 та земельна ділянка, на якій побудовано житловий будинок готовністю 56 %.
Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 не доведено, а судом першої інстанції достовірно не встановлено, яка ж конкретна сума коштів ввезена ним в Україну, враховуючи, що протягом часу перебування ОСОБА_2 на роботі у Великобританії, крім власне отримання доходу у вищевказаному розмірі, він вимушено й безсумнівно ніс витрати, пов`язані з проживанням в іншій країні, які покривав з цього ж доходу, що включають витрати на оренду житла, харчування, проїзд до місця роботи і назад, одяг, зв`язок тощо. 
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 посилається на те, що придбана за зароблені ним особисто кошти нерухомість у вигляді квартири  АДРЕСА_15 та земельної ділянки з житловим будинком готовністю 56%, в подальшому була продана, а за отримані кошти придбана спірна квартира АДРЕСА_3 , на підтвердження чого надав, зокрема, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_19 від 02.12.2005, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 27.09.2010 року, договір про наміри від 20.09.2010 року, розписку про отримання коштів в сумі 40 000 дол. США за об`єкт незавершеного будівництва.
Зі змісту договору про наміри від 20.09.2010 року вбачається, що сторони домовились про намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_17 , яка належить ОСОБА_2 ; сторони домовились та зобов`язались укласти в строк до 05 жовтня 2010 року договір купівлі-продажу квартири; сторони узгодили, що сума, за яку буде здійснено договір купівлі-продажу об`єкта становитиме 23 500 дол. США; на підтвердження своїх намірів покупець передає продавцеві аванс у розмірі 2 000 дол. США. 
Так у Договорі про наміри сторони зобов`язалися не пізніше конкретного строку укласти, тобто нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна, визначили ціну договору та інші істотні умови. Отже, договір про наміри за своїм змістом та істотними умовами відповідає вимогам ст. 635 ЦК України, а тому є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, а тому мав укладатися у формі, встановленій для основного договору.
Ураховуючи вищенаведені положення цивільного законодавства у їх сукупності та взаємному зв`язку колегія суддів прийшла до висновку, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недотримання цієї вимоги закону, є нікчемним.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, який за своїм змістом є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, не посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним, й не породжує будь-яких юридичних наслідків, в тому числі не може бути допустимим доказом дійсної ціни придбання нерухомого майна. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 вересня 2010 року ОСОБА_2 (продавець) продав, а ОСОБА_3 (покупець) купила квартиру АДРЕСА_17 .
Продаж зазначеної квартири, за домовленістю сторін, вчинено за суму 43 771 грн (п. 2.1 Договору).
А тому помилковим є висновок суду про те, що вказану квартиру було продано 27.09.2010 року за 23 000,00 дол. США., що в еквіваленті нібито склало 181 900,00 грн.
Так само відповідно до розписки від 20.07.2011, складеної за підписом ОСОБА_2 , останній отримав від ОСОБА_4 суму 40 000 дол. США за об`єкт незавершеного будівництва, що розташований в АДРЕСА_9 та земельну ділянку площею 0,10 га. 
Наявна у справі копія розписки не є ані договором купівлі-продажу, ані допустимим доказом його ціни, оскільки фіксує нібито факт отримання позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 грошей від третьої особи, складена та підписана особисто стороною у справі. 
Натомість відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.07.2011 року, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 погодили, що ціна договору складає 38 360 грн (п. 2.1). При цьому продаж земельної ділянки вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 .
В подальшому відповідно до договору № 59 на довгострокове будівництво житла в порядку пайової участі від 29 серпня 2011 року, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 , за ціною 298 494 грн. 
Отже посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірна квартира придбана виключно за його кошти, отримані як заробітна плата за кордоном, вкладена в об`єкти нерухомості в Україні (іншої квартири та земельної ділянки з будинком готовністю 56%), що належали йому на праві власності, не доведені належними й допустимими доказами, й не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, передбачену частиною першою статті 60 СК України.
Судом встановлено, що спірну квартиру придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, право власності на неї зареєстровано за відповідачем за первісним позовом, проте належність вказаного майна до особистої приватної власності останнім у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не спростована, що є його процесуальним обов`язком. 
Отже спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає включенню до складу спільної сумісної власності подружжя й поділу між ними в рівних частинах. 
Відтак апеляційним судом встановлено, що заявлене у первісному позові до розподілу майно, дійсно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає розподілу між ними з урахуванням вартості спірного майна та часток кожного із подружжя у спільному майні.
При цьому, враховуючи те, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано до суду належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, то вимоги зустрічної позовної заяви не підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності на квартиру, яка набута сторонами у зареєстрованому шлюбі, покладається на ОСОБА_2 , який її не спростовував, колегія суддів, оцінивши у сукупності надані сторонами докази щодо їх належності, достатності та допустимості, врахувавши заперечення учасників справи, прийшла до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3 , є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними у рівних частинах.
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).
Отже апеляційним судом встановлено, що за час перебування в шлюбі, подружжям набуто право власності на наступні об`єкти нерухомого і рухомого майна:
квартиру АДРЕСА_1 , з частиною сараю Б, вартістю 1 359 097 грн;
квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 2 029 228 грн;
квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 087 200 грн;
квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 2 087 200 грн;
автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 312 000 грн, а всього на нерухоме і рухоме майно загальною вартістю 3 700 325 грн. 

автомобіль MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 537 030 грн.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі є недопустимим доказом в зв`язку з неврахуванням експертом переобладнання (реконструкції) квартири, й неправомірним наданням судом переваги висновку експерта перед наданою нею довідкою про вартість майна.
Як пояснив відповідач ОСОБА_2 , він не заперечував проти вартості інших об`єктів нерухомості, які підлягають розподілу, так як їх вартість вказана у довідках, наданих позивачкою, приблизно відповідає їх дійсній ринковій вартості. 
Проте він категорично не погодився із вартістю однієї із квартир, а саме квартири АДРЕСА_1 з частиною сараю Б, так як остання належить до старого фонду, потребувала ремонту, який він виконав особисто, й за своїми характеристиками вочевидь не коштує 2 621 500 грн або майже 70 тис. дол. США, як про те вказала оцінювач. 
В зв`язку з цим вони звернулися до експерта за проведенням судової будівельно-оціночної експертизи, який надав відповідний висновок. 
На думку апеляційного суду висновок експерта № 761 від 30 квітня 2024 року, як такий, що наданий експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України, містить докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, й складений у порядку, визначеному законодавством, є належним і допустимим доказом вартості спірного майна. 
Посилання позивача на те, що експерт нібито безпідставно не врахував, що квартиру було переплановано й реконструйовано зі створенням дворівневої квартири, а при оцінці враховано лише технічний паспорт, який не відповідає фактичному плануванню апеляційний суд відкидає, так як експертом у висновку відображено як планування за технічним паспортом, так і фактичний стан квартири, який оглядався експертом, а також зроблено обґрунтований висновок про те, що переобладнання квартири без правовстановлюючих документів не може бути враховане при її оцінці. 
В разі незгоди з висновком експерта позивач не була позбавлена права також замовити експертизу відповідно до статті 106 ЦПК України, просити суд про призначення експертизи для визначення дійсної вартості всього нерухомого і рухомого майна, що є предметом розподілу, просити про призначення експертизи апеляційний суд в разі протиправної відмови в призначенні такої експертизи судом першої інстанції, проте не зробила цього.
Натомість довідка від 24.01.2024 року на перевазі якої над висновком експерта наполягає позивач видана не за результатами огляду й експертного дослідження квартири, а на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу житлових квартир (без виходу, огляду й докладного опису об`єкта), й містить середню ринкову вартість квартири, розташованої в АДРЕСА_20 , загальною площею 35,8 кв. м., житловою площею 18,5 кв. м., частина сараю Б площею 5,1 кв. м., яка може бути рекомендована в сумі 2 621 500 грн.
Відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, який обґрунтовано надав перевагу висновку експертизи над вказаною довідкою в питанні дійсної вартості спірної квартири. 
Отже за час шлюбу подружжям набуте право власності на нерухоме і рухоме майно загальною вартістю 8 411 755 грн.
Виходячи із встановлених статтею 70 СК України засад рівності часток, кожному з подружжя підлягає виділенню майно, що відповідатиме половині цієї вартості – 4 205 877,50 грн. 
Разом з тим, враховуючи позицію сторін, які заявили вимоги про передачу їм конкретного майна, й не заперечують проти присудження одному з подружжя грошової компенсації за відхилення від розміру ідеальної частки, а спір виник щодо визнання чи невизнання однієї з квартир об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та вартості іншої квартири, апеляційний суд вважає, що найбільш доцільним буде варіант розподілу, який враховує побажання сторін, а також передбачає найменшу суму грошової компенсації. 
Відтак позивачу ОСОБА_1 слід виділити квартири АДРЕСА_21 і АДРЕСА_4 , а також транспортний засіб – автомобіль MINI COOPER S, 2013 року випуску, тобто майно загальною вартістю 4 711 430 грн (відхилення від частки – більше на 505 552,50 грн).
Тоді як відповідачеві ОСОБА_2 виділяється квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_3 , а також транспортний засіб - автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, а всього майно загальною вартістю 3 700 325 грн (відхилення від частки – менше на 505 552,50 грн).
Отже з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від розміру ідеальної частки – половини вартості спільно нажитого майна в сумі 505 552,50 грн. 
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене й те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи і входять до предмета доказування у справах такої категорії, що, призвело до неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , а відтак про скасування оскаржуваного рішення.
Щодо судових витрат
Питання розподілу судових витрат буде вирішене відповідно до вимог статей 141, 270 ЦПК України шляхом ухвалення додаткової постанови у випадку подання сторонами заяв про їх відшкодування, та доказів їх понесення. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна і зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:
квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 2 087 200 грн;
квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 2 087 200 грн;
автомобіль MINI COOPER S, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 537 030 грн, 
а всього на нерухоме і рухоме майно загальною вартістю 4 711 430 грн.
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:
квартиру АДРЕСА_1 , з частиною сараю Б, вартістю 1 359 097 грн;
квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 2 029 228 грн;
автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 312 000 грн, а всього на нерухоме і рухоме майно загальною вартістю 3 700 325 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 505 552 (п`ятсот п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) гривні 50 коп. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Зняти арешт з майна, яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , а саме - квартиру АДРЕСА_12 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2053997205101; квартиру АДРЕСА_13 , реєстраційний номер майна: 38492837; квартиру АДРЕСА_14 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1418004305101, який був накладений відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2024 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 18.07.2025 року.
Головуючий                                                                І.М. Стадник 

Судді                                                                        О.Ю. Береговий

                                                                       І.В. Міхасішин