ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
30 липня 2025 року
м. Київ
справа № 752/26502/17
провадження № 61-9424св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., 
Лідовця Р. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа- ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 26 червня 2020 року у складі судді Шевченко Т. М., постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року та окрему ухвалу Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.; касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року 
у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
1.            Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
14 грудня 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він надав у позику відповідачці 2 077 400 грн, що еквівалентно 260 000 доларів США. Згідно з умовами договору позики ОСОБА_2 зобов`язалася сплачувати щомісяця 3 %
за користування коштами та повернути позику не пізніше трьох років з моменту укладання договору, тобто до 19 грудня 2014 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 19 грудня
2011 року між ним і ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого позичальник за згодою чоловіка - ОСОБА_3 , передала позикодавцю в іпотеку належну їй на праві власності квартиру 
АДРЕСА_1 .
Строк повернення позики сплив, проте відповідачка грошових коштів, отриманих
за договором позики, не повернула, зустрічей і контактів уникала. Направлене ОСОБА_2 26 листопада 2016 року повідомлення про виконання умов договору позики і повернення грошових коштів та про наслідки його невиконання, яке вона отримала 30 листопада 2016 року, залишене без реагування.
У зв`язку з невиконанням умов договору позики у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 14 грудня 2017 року становить 6 808 993,56 грн
і складається: з основної заборгованості у розмірі 2 077 400 грн, процентів
за позикою в розмірі 2 239 571,23 грн, 3 % річних на неповернену позику 
у розмірі 186 112,27 грн, 3 % річних на неповернуті проценти у розмірі 97 819,65 грн, інфляційних нарахувань на суму позики у розмірі 1 687 406,83 грн та інфляційних нарахувань на проценти - 520 683,58 грн.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд у рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 6 808 993,56 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру 
АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 рокупозов  ОСОБА_1 задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 19 грудня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В. 
за реєстровим № 76, у розмірі 6 808 993,56 грн, з яких 2 077 400 грн - розмір основного боргу; 2 239 571,23 грн - проценти; 186 112,27 грн - 3 % річних за основним боргом; 97 819,65 грн - 3 % річних за процентами; 1 687 406,83 грн - інфляційні нарахування за основною сумою позики та 520 683,58 грн - інфляційні нарахування за процентами, звернуто стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 135,90 кв. м, жилою 73,60 кв. м, та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 
від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В. за реєстровим № 5078, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 
у розмірі 8 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що протягом тривалого часу відповідачка, як позичальник, не виконує своїх позикових зобов`язань щодо повернення грошових коштів та відсотків. Тому у зв`язку з невиконання нею грошових зобов`язань за договором позики наявні правові підстави для захисту порушених прав позикодавця, забезпечених іпотекою, в обраний ним спосіб. Встановивши факт невиконання позичальником - ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пред`явлений до стягнення позивачем розмір заборгованості за позикою в сумі 6 808 993,56 грн районний суд вважав доведеним та обґрунтованим, відповідає вимогам закону та умовам договору.
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
Постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26 червня 2020 року скасовано і ухваленонове, яким позов задоволеночастково.У рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659,99 грн, з яких неповернута сума позики - 2 077 400 грн, нараховані на позику 3 % річних - 186 112,27 грн, інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн, проценти - 62 322 грн, інфляційні втрати на проценти - 48 835,52 грн та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд розглянув справу без участі третьої особи, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, що є підставою для скасування рішення районного суду і ухвалення власного судового рішення. 
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки строк дії договору позики сплив 19 грудня 2014 року, а позов подано до суду лише 14 грудня 2017 року, тому з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими у частині стягнення заборгованості за позикою у розмірі 2 077 400 грн, 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики у сумі 186 112, 27 грн та інфляційних втрат, нарахованих на суму позики, в розмірі 1 687 406,83 грн, заборгованості за процентами у розмірі 62 322 грн, з урахуванням індексу інфляції 
у розмірі 48 835,52 грн, та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати процентів у сумі 5 583,37 грн за період з 20 грудня 2014 року до 14 грудня 2017 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишено без змін (провадження № 61-7254св21). (суддя-доповідач Шипович В. В.)
Судове рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що, врахувавши умови договору позики від 19 грудня 2011 року, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник неналежним чином виконував умови договору позики, унаслідок чого виникла заборгованість, з метою погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки. Судами правильно враховано, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до положень законів України: «Про виконавче провадження», «Про іпотеку». Отже, позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах із дотриманням норм законодавства. Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо скасування рішення суду першої інстанції з підстав необхідності застосування строку позовної давності до процентів за користування позикою, які підлягали сплаті до листопада 2014 року.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції та апеляційний суд порушили норми процесуального права, оскільки розглянули справу за відсутності третьої особи - ОСОБА_3 , є безпідставними, так як ОСОБА_3 із касаційною скаргою на судові рішення не звертався, а доказів того, що ОСОБА_4 уповноважена на представництво інтересів ОСОБА_3 суду не надано.
Посилання касаційної скарги на те, що суд першої інстанції не виконав вимог ЦПК України, ухваливши рішення за результатами розгляду справи по суті в межах підготовчого провадження, є необґрунтованими, оскільки 14 грудня 2017 року Голосіївський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення по справі судового засідання. Попереднє судове засідання не призначалось. Таким чином, ухвала суду першої інстанції 
від 14 грудня 2017 року про відкриття провадження і призначення справи до розгляду у судовому засіданні без проведення підготовчого провадження відповідає вимогам діючого на час її постановлення процесуального законодавства. Подаючи до суду відзиви на позовну заяву та заяву про зміну підстав позову, клопотання про витребування доказів та оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, відповідач та/або її представник не вказували на необхідність проведення підготовчого провадження по справі. Крім того, ОСОБА_4 не вказала, яким чином ці порушення вплинули чи могли вплинути на висновки судів в оскаржуваних рішеннях та призвели, чи могли призвести до прийняття незаконного судового рішення у справі.
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції порушено норми частини першої статті 372 ЦПК України та безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, є безпідставними, оскільки апеляційний суд, встановивши, що справа перебуває у провадженні з листопада 2020 року, явка учасників справи не була визнана судом обов`язковою, представником відповідача не надано доказів на підтвердження поважності причин його неявки в судове засідання, а тому не доведено наявності поважних причин для відкладення розгляду справи. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні за відсутності учасників справи, які не з`явилися. Саме по собі запровадження карантину не зупиняє здійснення судочинства. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 
2021 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд (провадження № 61-16954св21). 
(Бурлаков С. Ю. суддя-доповідач)
Судове рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що судові повістки про час і місце розгляду справи в апеляційному суді, направлені на адресу ОСОБА_3 , повертались до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) викладено правовий висновок про те, що положення ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.
Отже, обґрунтованими є доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу за його відсутності.
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
У рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики 
від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659,99 грн, з яких неповернута сума 
позики - 2 077 400 грн, нараховані на позику 3 % річних - 186 112,27 грн, інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн, проценти - 62 322 грн, інфляційні втрати на проценти - 48 835,52 грн та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири  АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки 
від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_2 , шляхом проведення електронного аукціону за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 000 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 000 грн на користь кожного. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що підписання договору позики ОСОБА_2 , як позичальником, підтверджує факт отримання нею від позикодавця грошових коштів у сумі, визначеній у пункті 1 цього договору. 
Протягом тривалого неодноразового розгляду цієї справи судами різних інстанції відповідачем не було надано доказів відсутності у неї заборгованості за договором позики. 
Разом з тим, 19 жовтня 2021 року ОСОБА_3 подано до Верховного Суду касаційну скаргу, до якої додано копію заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 
2019 року, про підтвердження повернення ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 19 грудня 2011 року № 76, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 
Судом касаційної інстанції не вирішено питання щодо повернення вказаної заяви 
ОСОБА_3 у зв`язку із порушенням процесуального строку та порядку подання доказів. Така заява долучена до касаційної скарги, а не до апеляційної скарги, 
тому апеляційний суд не вирішив питання про долучення такого доказу до матеріалів справи.
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не зазначалось про наявність заяви 
ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення 
ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики
05 квітня 2023 року у судовому засіданні апеляційного суду представником 
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надано оригінал заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 752/26502/17 комплексну судову почеркознавчу та судову технічну експертизу. 
На вирішення комплексної судової експертизи поставлено, у тому числі питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис ( ОСОБА_1 ) в графі підпис у заяві, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191, самим ОСОБА_1 чи іншою особою. Проведення експертизи доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. Для дослідження експертам надано матеріали цивільної справи № 752/26502/17 та достовірні вільні зразки підпису ОСОБА_1 , що містяться у долучених документах.
10 червня 2024 року матеріали цивільної справи повернулися до Київського апеляційного суду з повідомленням заступника директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Щирби Д. Є. від 31 травня 2024 року № 19/32/2-22314-2024 про повернення матеріалів без виконання у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експертів об`єкта дослідження та зразків підпису ОСОБА_1 . Також у вказаному повідомленні зазначено про те, що 27 травня 2024 року слідчому слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції 
у м. Києві на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва 
від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 надано тимчасовий доступ до документів та вилучено оригінали документів справи № 752/26502/17 із зазначенням переліку вилучених документів.
Апеляційний суд вказував про те, що матеріали справи № 752/26502/17 повернулися з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у розшитому вигляді.
До матеріалів справи не долучена належним чином посвідчена ухвала слідчого судді, про яку зазначено у повідомленні про повернення матеріалів без виконання, а також опис вилучених оригіналів документів та копії вилучених оригіналів таких документів.
13 червня 2024 року від Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надійшла не засвідчена належним чином фотокопія ухвали Святошинського районного суду 
м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року було поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 26 червня 2024 року представником ОСОБА_3 - Сороновичем А. А. долучено до справи постанову старшого слідчого слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві Пакулко О. О. від 10 червня 2024 року про призначення почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження від 16 квітня 2024 року № 12024100080001386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190 КК України, та дозвіл слідчого наданий адвокату Сороновичу А. А. на розголошення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100080001386 у судових та інших справах, пов`язаних із захистом інтересів ОСОБА_3 .
Зі змісту вказаної постанови слідчого про призначення експертизи вбачається, що 16 квітня 2024 року до слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві надійшла заява ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 під приводом подання цивільного позову, аргументуючи позов завідомо неіснуючими грошовими зобов`язаннями, шляхом обману вчинив закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_3 . Цією постановою слідчого призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експерту були поставлені ідентичні питання тим, які раніше були зазначені апеляційним судом у цій справі.
Вищевказані обставини свідчать про недобросовісність поведінки ОСОБА_3 , оскільки після призначення 13 березня 2024 року апеляційним судом комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи останній звернувся 
16 квітня 2024 року до слідчого з вказаною заявою про вчинення кримінального правопорушення. 
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що поведінка ОСОБА_3 направлена на знищення оригіналів доказів. 
Інші примірники заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року про погашення заборгованості, який мав би зберігатися у справі нотаріуса, не може бути отриманий апеляційним судом.
Сторони не заявляли клопотання про повторне призначення експертизи, а також не просили зупинити провадження у справі до розгляду кримінального провадження № 12024100080001386. Сторонами не порушувалося питання про відкладення розгляду справи апеляційним судом до отримання вилучених документів від органу досудового розслідування.
Посилання на те, що ОСОБА_3 виконав зобов`язання відповідача за договором позики, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження наявності між ним та відповідачем домовленості (правочину), форма якого відповідно до вимог статей 513, 521 ЦК України мала б відповідати формі основного зобов`язання, тобто нотаріально посвідченій письмовій формі.
У справі наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 22 січня 2018 року про те, що саме він є боржником за договором позики, підписаним між його дружиною - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте така заява не може вважатися укладеним між позичальником та третьою особою правочином про заміну сторони у зобов`язанні.
Надані ОСОБА_3 висновки за результатами дослідження з використанням поліграфу на підтвердження отримання саме ним позики та погашення ним цієї позики не є належними доказами виконання зобов`язань останнім з оплати за договором позики, оскільки відповідно до пункту 9 договору позики належним підтвердженням оплати може бути розписка позичальника про одержання суми позики. Також безпідставними є посилання відповідачки на показання свідків, оскільки такі обставини у справі не можуть оцінюватися показаннями свідків. 
Позивачем доведено належними та допустимими доказами факт надання 
ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором позики, а відповідачкою та ОСОБА_3 не надано доказів для підтвердження своїх доводів про погашення відповідної заборгованості. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.
При визначенні розміру заборгованості ОСОБА_2 за договором позики, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість у позовній заяві розміру неповернутої суми позики 2 077 400 грн, нарахованих на позику 3 % річних у сумі 186 112,27 грн та інфляційних втрат у сумі 1 687 406,83 грн. Такий розрахунок не спростований відповідачем та третьою особою.
Щодо визначених договором позики процентів, то апеляційний суд вказав про те, що позивач має право на отримання процентів лише за останній місяць, оскільки строк дії договору закінчився 19 грудня 2014 року, а позов подано 14 грудня 
2017 року, що також відповідає поданій відповідачем заяві про застосування строку позовної давності.
ОСОБА_1 у позові просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на торгах згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» у рахунок повернення боргу. За час здійснення судового розгляду цієї справи до Закону України «Про іпотеку» були внесені певні зміни, які також стосуються способу реалізації предмета іпотеки, тому апеляційний суд дійшов висновку про доцільність самостійно визначити спосіб реалізації майна відповідно до положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» у редакції станом на час ухвалення цього судового рішення, а саме: шляхом проведення електронного аукціону за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Окремою ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року повідомлено Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України та Державне бюро розслідувань про вказані у цій ухвалі порушення для проведення перевірки та вжиття відповідних заходів.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відносно дій слідчого: 
16 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості з фабулою: « ОСОБА_1 під приводом подання цивільного позову, аргументуючи позов завідомо неіснуючими грошовими зобов`язаннями, шляхом обману вчинив закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_3 », попередня кваліфікація: частина друга статті 15, частина третя 
статті 190 КК України (витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань 
№ 12024100080001386, з ухвали слідчого судді Святошинського районного суду 
м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21).
Разом з тим, у справі № 752/26502/17 міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12016100010012152, відповідно до якого 22 грудня 2016 року до реєстру внесені відомості з фабулою: « ОСОБА_1 , шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заволодів майном останніх, під приводом надання позики», попередня кваліфікація: частина перша статті 190 КК України.
Тобто кримінальне провадження № 12024100080001386, у межах якого слідчим здійснено тимчасовий доступ із вилученням оригіналів документів відносно яких мала проводитися почеркознавча експертиза з метою вирішення справи по суті спору, є не першим, у межах якого вже здійснювалося досудове розслідування стосовно факту вчинення ОСОБА_1 дій з метою заволодіння майном 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відомості щодо результатів закінчення кримінального провадження 
№ 12016100010012152 відсутні, апеляційний суд не наділений повноваженнями на збір доказів у справі з власної ініціативи.
Апеляційний суд вважав, що правомірності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100080001386 щодо обставин, які вже були предметом досудового розслідування, мають бути перевірені.
Слідчий слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві звернувся до слідчого судді із клопотанням про тимчасовий доступ до матеріалів цивільної справи № 752/26502/17, зазначивши, що володільцем таких матеріалів є експертна установа - Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України, а не Київський апеляційний суд, який здійснює розгляд цивільної справи № 752/26502/17 по суті, під час якого апеляційним судом призначено експертизу.
До Київського апеляційного суду як володільця матеріалів справи, розгляд якої не завершено, слідчий з клопотанням про тимчасовий доступ до матеріалів цивільної справи № 752/26502/17 не звертався, а про наявність такого клопотання та необхідність тимчасового доступу до матеріалів цивільної справи суд не повідомлявся.
Слідчий на обґрунтування свого клопотання про тимчасовий доступ, як це зазначено в ухвалі слідчого судді, посилався на те, що надання тимчасового доступу до документів не вплине на судовий розгляді, втручання у права та свободи особи і незалежність суддів та обґрунтовував його Рішенням Ради суддів України від 04 листопада 2016 року № 73.
Разом з тим, у пункті 4 указаного рішення Рада суддів України зазначила, що в діях працівників правоохоронних органів, а також в діях слідчих суддів при ухваленні рішень про вилучення (виїмку) оригіналів матеріалів судових справ, що перебувають у провадженні суду та розгляд яких не завершено, мають місце ознаки посягання на незалежність органів судової влади.
Станом на час звернення слідчого з цим клопотанням про тимчасовий доступ та на час виконання ухвали слідчого судді - розгляд цивільної справи 
№ 752/26502/17 Київським апеляційним судом завершений не був.
Встановлення вирішальних обставин для розгляду спору щодо погашення заборгованості за договором позики від 19 грудня 2011 року, шляхом встановлення виконання підпису на заяві самим ОСОБА_1 чи іншою особою, було можливим за результатом проведення експертизи, призначеної Київським апеляційним судом у межах цієї справи, проте вказаними діями органу досудового розслідування Київському апеляційному суду вчинені перешкоди у здійсненні правосуддя.
Тимчасовий доступ до матеріалів справи № 752/26502/17 з можливістю вилучення оригіналів документів був наданий слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва Шум Л. М. у межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16 квітня 2024 року 
№ 12024100080001386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190 КК України.
Апеляційний суд вказав про те, що після вилучення слідчими з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України оригіналів документів під час проведення тимчасового доступу, - матеріали справи № 752/26502/17 повернулися у розшитому вигляді, будь-які відмітки про вилучення оригіналів документів та заміну їх на копії у внутрішньому описі судової справи відсутні.
Вищевказані обставини свідчать про порушення уповноваженими особами органу досудового розслідування - слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві встановленого статтею 165 КПК України порядку здійснення тимчасового доступу до речей і документів.
У судовому засіданні 26 червня 2024 року представником ОСОБА_3 - 
Соронович А. А. долучено до матеріалів справи постанову старшого слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві Пакулко О. О. від 10 червня 2024 року про призначення почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження від 16 квітня 2024 року № 12024100080001386 та дозвіл слідчого наданий адвокату 
Сороновичу А. А. на розголошення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100080001386. Питання поставлені на експертизи слідчим є аналогічними призначеній у цій справі експертизі. 
Щодо дій слідчого судді. З копії ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 вбачається, що старший слідчий слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві Пакулка О. О. звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л. М. із клопотанням про надання тимчасового доступу з можливістю вилучення оригіналів документів у особи (експертної установи), яка очевидно не є володільцем цивільної справи 
№ 752/26502/17, розгляд якої здійснюється Київським апеляційним судом.
Вирішуючи клопотання слідчого про тимчасовий доступ до матеріалів цивільної справи, слідчий суддя залишив поза увагою те, що Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України очевидно не є володільцем оригіналів матеріалів судової справи № 752/26502/17.
Щодо дій експерта. Враховуючи, що Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України не є володільцем указаних документів, доцільно було б: повідомити апеляційний суд про надходження ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів; повідомити слідчого суддю та слідчого, уповноваженого на тимчасовий доступ до речей і документів, що Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України не є володільцем указаних документів.
З огляду на викладене, підстави для виконання Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України ухвали суду про тимчасовий доступ до речей та документів відсутні.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вбачає у діях експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України порушення вимог статті 5 Закону України «Про судову експертизу».
Київський апеляційний суд вважає, що обставини про те, що уповноважена особа Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України повідомила про неможливість проведення вказаного дослідження у визначений судом час - мають бути перевірені з урахуванням положень частини другої статті 107 ЦПК України про заборону експерту спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання.
Отже, апеляційний суд вважав необхідним довести до відома про вищевикладене Офіс Генерального прокурора, Міністерство юстиції України, Міністерство внутрішніх справ України і Державне бюро розслідувань для проведення перевірки вказаних обставин та вжиття заходів, направлених на недопущення подібних випадків у майбутньому.
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить оскаржувані рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить оскаржувану окрему ухвалу Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
У касаційній скарзі  ОСОБА_3 просить оскаржувану постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року в указаній справі і витребувано цивільну справу № 752/26502/17 з Голосіївського районного суду м. Києва. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 3, 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України. Клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судового рішення задоволено. Виконання постанови Київського апеляційного суду 
від 28 червня 2024 року зупинено до закінчення її перегляду в касаційному порядку. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 рокуу справі № 752/26502/17.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на окрему ухвалу Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 рокуу справі № 752/26502/17.
У квітні 2025 року, після неодноразових нагадувань, справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 рокумотивована тим, що  ОСОБА_3 дійсно не отримував від ОСОБА_1 розписки про повернення ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики, про це він зазначав у суді та не заперечував. Разом з тим після видачі вказаної заяви, 15 лютого 2019 року, ОСОБА_1 обіцяв подати відповідну заяву про відмову від позову. Проте від позову ОСОБА_1 не відмовився, приховав від суду факт виконання грошового зобов`язання за договором позики. У подальшому, дізнавшись про ухвалення рішення у цій справі, ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу від 30 жовтня 2020 року, до якої не долучено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 не міг її знайти 
у документах.
Отже, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що відповідачем за весь тривалий час розгляду справи не було надано доказів відсутності заборгованості.
Ухвалою апеляційного суду було призначено судову почеркознавчу експертизу, проте її проведено не було, оскільки відповідно до повідомлення заступника директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Щирби Д. Є. від 31 травня 2024 року 
№ 19/32/2-22314-2024 повернуто матеріали без виконання у зв`язку з відсутністю 
у розпорядженні експертів об`єкта дослідження та зразків підпису ОСОБА_1 .
Від ОСОБА_1 надходили постійні погрози ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , 
а у Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі Міністерства внутрішніх справ України у нього є зв`язки, які, на його думку, допомогли би отримати необхідний висновок судової експертизи.
Саме унаслідок вищевказаних дій ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернувся до поліції з відповідною заявою. 
Районним судом допущено порушення норм процесуального права, так як розглянуто справу у підготовчому засіданні. 
Касаційна скарга ОСОБА_2 на окрему ухвалу Київського апеляційного суду 
від 28 червня 2024 року мотивована тим, що апеляційний суд вказав в окремій ухвалі про те, що він є володільцем документів, які були вилучені органом досудового розслідування. Разом з тим апеляційний суд не зазначив, якою нормою права визначено, що він є володільцем оригіналів документів, переданих на експертизу. Апеляційним судом не вказано, які саме дії  ОСОБА_3 свідчать про перешкоджання у здійсненні правосуддя. 
Касаційна скарга ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду 
від 28 червня 2024 року мотивована тим, що  ОСОБА_3 вказував про те, що фактичним позичальником коштів за договором позики від 19 грудня 2011 року, укладеним між позивачем та відповідачем, є він, оскільки кошти отримував для власних потреб. Крім того, позику було повернуто у повному обсязі, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою ОСОБА_3 від 22 січня 
2018 року.
Зазначену нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 втратив, оскільки не думав про те, що ця справа буде вирішуватися в суді, так як  ОСОБА_1 обіцяв подати відповідну заяву про відмову від позову.
Апеляційний суд ухвалив судове рішення на припущеннях, оскільки судову почеркознавчу експертизу щодо підтвердження підпису  ОСОБА_1 в нотаріально посвідченій заяві від 22 січня 2018 року проведено не було. Апеляційний суд не врахував доводи ОСОБА_3 про необхідність отримання висновку експертизи в кримінальному провадженні. 
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги
У вересні 2024 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Протягом тривалого розгляду справи у судах різних інстанцій ні відповідач, ні третя особа не вказували про те, що позика ними була повернута. Лише у жовтні 2021 року у касаційній скарзі  ОСОБА_3 зазначив про те, що у 2019 році позивач склав нотаріально посвідчену заяву від 15 лютого 
2019 року про виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики. 
Разом з тим згідно з відповіддю управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16 лютого 
2022 року діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., яка начебто посвідчувала вищевказану заяву, припинено 19 серпня 2019 року, дату смерті нотаріуса не вказано. 
Почеркознавчу експертизу, яку було призначено ухвалою апеляційного суду, щодо належності підпису  ОСОБА_1 у нотаріально посвідченій заяві від 15 лютого 2019 року про виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики проведено не було, оскільки слідчим на підставі ухвали Святошинського районного суду 
м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 було вилучено оригінали документів, у тому числі вказаної заяви. 
Отже, позивач вжив усі можливі процесуальні дії для підтвердження факту того, що заява від 15 лютого 2019 року ним не підписувалася. 
Крім того, у відзиві на касаційну скаргу порушено клопотання щодо закриття касаційного провадження, так як наведена заявником підстава касаційного оскарження судових рішень не знайшла свого підтвердження.
У жовтні 2024 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду 
від 28 червня 2024 року, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають.
Позивач вчинив усі необхідні дії для проведення експертизи щодо встановлення належності йому підпису у нотаріально посвідченій заяву від 15 лютого 2019 року про виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики. Проте  ОСОБА_3 вчинив перешкоди у проведенні експертизи, звернувшись з заявою про вчинення злочину до правоохоронних органів безпосередньо після призначення судом відповідної експертизи за клопотанням позивача, хоча аналогічна заява про вчинення злочину вже перебувала у провадженні відповідного органу досудового розслідування. 
Крім того, у відзиві на касаційну скаргу порушено клопотання щодо закриття касаційного провадження, так як наведена заявником підстава касаційного оскарження судових рішень не знайшла свого підтвердження
У жовтні 2024 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 на окрему ухвалу Київського апеляційного суду 
від 28 червня 2024 року, посилаючись на те, що оскаржувана окрема ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. Встановлення обставин для вирішення цього спору щодо погашення заборгованості за договором позики 19 грудня 2011 року, шляхом підтвердження виконання підпису на заяві самим ОСОБА_1 чи іншою особою, було можливим за результатом проведення відповідної експертизи, призначеної Київським апеляційним судом у межах цієї справи, проте слідчим на підставі ухвалиСвятошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 було вилучено оригінали документів. Справа повернулася до апеляційного суду розшитою без оригінальні відповідних документів. Суд апеляційної інстанції як володілець справи не надавав згоди на доступ до неї. 
Вищевказані обставини свідчать про те, що органом досудового розслідування фактично апеляційному суду вчинено перешкоди у здійсненні правосуддя.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 грудня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 76, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього договору еквівалентно 260 000 доларів США (а. с. 10).
У пункті 3 договору позики визначено, що за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3 % від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з пунктом 5 цього договору сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через 3 роки з моменту укладання цього договору, тобто до 19 грудня 2014 року. Повернення позики підтверджується заявою позикодавця.
Відповідно до пункту 6 договору в разі прострочення позичальником виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.
Пунктом 12 договору позики визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний цей договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.
19 грудня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 78, відповідно до якого ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В. за реєстровим номером 5078.
Згідно з пунктом 3.2.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його та/або вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із договорів позики, за умови невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики.
Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію незалежно від настання строку виконання іпокекодавцем будь-яких зобов`язань за договором позики при виникненні підстав, вказаних у пункті 3.2.3 договору.
Пунктом 4.2.1 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Пунктом 4.2.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель вправі звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.
Пунктом 1.11 договору іпотеки визначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця, ОСОБА_3 
28 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л. І. із заявою про передання ОСОБА_2 повідомлення про прострочення повернення грошових коштів. Також у цій заяві зазначено, що у разі невиконання позичальником добровільно умов договору позики заявник змушений буде звернутися до відповідних органів за захистом своїх прав.
30 листопада 2016 року ОСОБА_2 особисто отримала цю заяву.
ОСОБА_1 вказував про те, що ОСОБА_2 свої зобов`язань за договором позики не виконував, взяті у борг грошові кошти не поверну, унаслідок чого станом 
на 14 грудня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 6 808 993,56 грн.
05 квітня 2023 року у судовому засіданні апеляційного суду представником 
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надано оригінал заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року, яка посвідчена приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. Зі змісту цієї заяви вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив, що  ОСОБА_3 повернув йому грошові кошти за договором позики 
від 19 грудня 2011 року № 76 у повному обсязі у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за цим договором (копія заяви а.с. 147, т. 3).
Згідно з відповіддю управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16 лютого 2022 року діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., яка начебто посвідчувала вищевказану заяву, припинено 19 серпня 2019 року, 
дату смерті нотаріуса не вказано.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 752/26502/17 комплексну судову почеркознавчу та судову технічну експертизу. На вирішення комплексної судової експертизи поставлено наступні питання: 
1. Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис 
( ОСОБА_1 ) в графі підпис в заяві, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована у реєстрі за № 191, самим ОСОБА_1 чи іншою особою? 
2. Чи відповідає бланк заяви, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191 документам що знаходяться в офіційному обігу України? 3. Яким способом нанесено відбиток печатки на заяві, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191?
Проведення експертизи доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. Для дослідження експертам надано матеріали справи № 752/26502/17 та достовірні вільні зразки підпису ОСОБА_1 , що містяться у відповідних документах.
27 квітня 2023 року до Київського апеляційного суду, на виконання ухвали суду апеляційної інстанції, надійшов лист Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), в якому повідомлено, що проведеними мірами пошуку встановити місцезнаходження документів нотаріального діловодства Кударенко В. М. не виявилося можливим. Станом на теперішній час архів та документи нотаріального діловодства Кударенко В. М. до Київського державного нотаріального архів не передані (а.с. 130-133, т. 4).
10 червня 2024 року матеріали цивільної справи повернулися до Київського апеляційного суду з повідомленням заступника директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Щирби Д. Є. від 31 травня 2024 року № 19/32/2-22314-2024 про повернення матеріалів без виконання у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експертів об`єкта дослідження та зразків підпису ОСОБА_1 . Також у вказаному повідомленні зазначено про те, що 27 травня 2024 року слідчому слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції 
у м. Києві на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва 
від 20 травня 2024 року надано тимчасовий доступ до документів та вилучено оригінали документів справи № 752/26502/17 із зазначенням переліку вилучених документів.
Апеляційний суд вказував про те, що матеріали справи № 752/26502/17 повернулися з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України у розшитому вигляді.
13 червня 2024 року від Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надійшла не засвідчена належним чином фотокопія ухвали Святошинського районного суду 
м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21. 
26 червня 2024 року представником ОСОБА_3 - Сороновичем А. А. долучено до справи постанову старшого слідчого слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві Пакулко О. О. 
від 10 червня 2024 року про призначення почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження від 16 квітня 2024 року № 12024100080001386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою 
статті 15, частиною третьою статті 190 КК України, та дозвіл слідчого наданий адвокату Сороновичу А. А. на розголошення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100080001386 у судових та інших справах, пов`язаних із захистом інтересів ОСОБА_3 .
Зі змісту вказаної постанови слідчого про призначення експертизи вбачається, що 16 квітня 2024 року до слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві надійшла заява ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 під приводом подання цивільного позову, аргументуючи позов завідома неіснуючими грошовими зобов`язаннями, шляхом обману вчинив закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_3 . 
Цією постановою слідчого призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
На вирішення експерту були поставлені такі питання: 1. Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис ( ОСОБА_1 ) в графі підпис в заяві, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191, самим ОСОБА_1 чи іншою особою? 2. Чи відповідає бланк заяви, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191 документам що знаходяться в офіційному обігу України? 3. Яким способом нанесено відбиток печатки на заяві, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191? 4. Яка орієнтована дата виготовлення заяви засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 191?
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає, як наслідок, підлягає скасуванню й окрема ухвала апеляційного суду. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд неодноразово зазначив, що приписи законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимог розумності (розсудливості). А справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. 
Судом установлено, що 05 квітня 2023 року у судовому засіданні апеляційного суду представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6. надано оригінал заяви 
ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів.
Зазначений доказ, який у силу певних обставин було надано лише на стадії апеляційного провадження, апеляційним судом прийнято, наведено мотиви, чим виконано вимоги статті 367 ЦК України. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , який заперечував підписання такої заяви, про призначення комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 752/26502/17 комплексну судову почеркознавчу та судову технічну експертизу. 
На вирішення комплексної судової експертизи поставлено, у тому числі питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис ( ОСОБА_1 ) в графі підпис у заяві від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів, самим ОСОБА_1 чи іншою особою. Проведення експертизи доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. Для дослідження експертам надано матеріали цивільної справи № 752/26502/17 та достовірні вільні зразки підпису ОСОБА_1 , що містяться у долучених документах.
У частині першій статті 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
Разом з тим 10 червня 2024 року матеріали справи повернулися до Київського апеляційного суду у розшитому вигляді з повідомленням заступника директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Щирби Д. Є. від 31 травня 2024 року 
№ 19/32/2-22314-2024, відповідно до якого повернуто матеріали без виконання у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експертів об`єкта дослідження та зразків підпису ОСОБА_1 . Також у повідомленні вказано про те, що 27 травня 
2024 року слідчому слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі № 759/9671/21 надано тимчасовий доступ до документів та вилучено оригінали документів справи 
№ 752/26502/17 із зазначенням переліку вилучених документів.
Отже, однією з підстав не проведення експертизи, є дії апеляційного суду, який не забезпечив експертів зразком підпису ОСОБА_1 .
Апеляційний суд зазначив про те, що до справи не долучена належним чином засвідчена ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 
2024 року у справі № 759/9671/21, про яку вказано у повідомленні про повернення матеріалів без виконання, а також опис вилучених оригіналів документів та копії вилучених оригіналів таких документів.
Відповідно до постанови старшого слідчого слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві 
Пакулко О. О. від 10 червня 2024 року про призначення почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження від 16 квітня 2024 року 
№ 12024100080001386 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190 КК України, 16 квітня 2024 року до слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління національної поліції у м. Києві надійшла заява ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 під приводом подання цивільного позову, аргументуючи позов завідома неіснуючими грошовими зобов`язаннями, шляхом обману вчинив закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_3 . Цією постановою слідчого призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експерту були поставлені ідентичні питання тим, які раніше були зазначені апеляційним судом.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
У звязку з цим, ураховуючи важливість для правильного вирішення справи дати належну оцінку заяві ОСОБА_1 про повернення позики, апеляційному суду слід звернути увагу на вимоги статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на доводи  ОСОБА_3 про те, що 
він на час розгляду справи судами попередніх інстанцій не отримував від ОСОБА_1 розписки про підтвердження повернення ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики, про це він зазначав та не заперечував. Проте після видачі вказаної заяви, 15 лютого 2019 року, ОСОБА_1 запевнив його, що подасть до суду відповідну заяву про відмову від позову, ОСОБА_1 такі дії вчинені не були. 
Таким поясненням ОСОБА_3 у контексті обставин цієї справи апеляційний суд оцінки не надав. 
Отже, апеляційному суду при новому розгляді слід належним чином дослідити наявні у справі докази, у тому числі призначити судову почеркознавчу та судову технічну експертизу з метою встановлення дійсності нотаріально посвідченої заяви від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів, оскільки її існування впливає на вирішення цієї справи. 
Верховний Суд звертає увагу апеляційного суду на необхідність встановлення, 
чи є заява від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів належним доказом у цій справі. 
Таким чином, апеляційним судом фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, не перевірено вищевказані доводи  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , не застосовано вищезазначені норми права. Разом з тим суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої процесуальної можливості й не може встановити, чи є заява від 15 лютого 2019 року про підтвердження повернення грошових коштів належним доказом.
Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
У зв`язку з цим окрема ухвала, постановлена апеляційним судом у рамках апеляційного провадження, не може існувати окремо, а тому втрачає свою силу і підлягає скасуванню. 
У задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7  про закриття касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції не знаходить для цього правових підстав. 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7  про закриття касаційного провадження відмовити.
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року та окрему ухвалу Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець