Номер провадження: 88-ц/813/15/25 
Справа № 521/19852/18
Головуючий у першій інстанції 
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
03.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року за нововиявленими обставинами у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якого зазначила, що 06 серпня 2015 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала останньому гроші в сумі 7560000 грн, що еквівалентно 339000 доларам США по курсу комерційних банків України, строком на 133 дні.
З метою забезпечення виконання  ОСОБА_5 зобов`язання, взятого за договором позики, 07 серпня 2015 року між позивачем та ОСОБА_6 , діючим від імені ОСОБА_4 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності, укладено договір іпотеки, відповідно до п.п. 1.6.1. п. 1.6. якого предметом іпотеки є домоволодіння, загальною площею 1062,1 кв.м, житловою площею 521,7 кв.м, яке складається з: житлового будинку під літерою А; 1,2 огорожа; I вимощення; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з невиконанням умов договору, в рахунок погашення заборгованості за договором позики, за її заявою, на підставі п.3.3. договору іпотеки, приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Тімченко О.І. 26 травня 2017 року за нею зареєстровано право власності на зазначений предмет іпотеки.
Згідно звіту про оцінку майна № МР28-170123-002 від 23 січня 2017 року, складеного на підставі заяви ОСОБА_4 , ринкова вартість предмету іпотеки становить 2832349,38 грн.
ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 4727650,62 грн (7560000 - 2832349,38); суми інфляційних втрат в розмірі 2026631,43 грн за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року; три відсотки річних в розмірі 527967,86 грн за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року; пеню 5 відсотків від суми заборгованості за останній рік прострочення в розмірі 236382,53 грн.
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 04 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнив частково. Стягнув в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_5  на користь  ОСОБА_3 суму основного боргу за договором позики від 6 серпня 2015 року в розмірі 4720383,78 грн; збитки, завдані інфляцією за весь час прострочення, у період з 21 грудня 2015 року по 2 листопада 2018 року в розмірі 2028525,06 грн; три відсотки річних від простроченої суми у період з 21 грудня 2015 року по 02 листопада 2018 року в розмірі 528043,17 грн; пеню в розмірі 5 відсотків від суми простроченого зобов`язання за останній рік прострочення, з 02 листопада 2017 року по 02 листопада 2018 року, в розмірі 236657,41 грн, а всього 7513609,42 грн; суму судового збору в розмірі 8810 грн.
Одеський апеляційний суд постановою від 24 грудня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника Згоди Олексія Олександровича в інтересах ОСОБА_4 задовольнив. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року скасував. У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовив.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, оскільки позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєструвала на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - домоволодіння, в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішила питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.
Не погодившись з постановою Одеського апеляційного суду ОСОБА_3 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 12 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат скасував, у цій частині ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання скасував, справу в цій частині передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишив без змін.
Верховний Суд вважав, оскільки в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат, у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, але судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права, то ухвалені у справі судові рішення в цій частині слід скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з мотивів, наведених у цій постанові.
Постанова суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання не відповідає вимогам статті 263, частині четвертій статті 411 ЦПК України, не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 20.02.2025 року апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені відмовлено.
01 травня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якої зазначила, що постанова Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року фактично ухвалена на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у цивільній справі № 522/142/19, якою було встановлено, що сума заборгованості ОСОБА_5 , поручителем якого виступала ОСОБА_4 , яка підлягала поверненню ОСОБА_7 , складала 7560000 грн, а вартість предмета застави, яка б мала забезпечити виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань, складала станом на 26 травня 2017 року 11163733 грн, тобто, дана сума є більшою за суму заборгованості.
Проте, 22 квітня 2025 року в електронний кабінет адвоката Халдая Іллі Віталійовича надійшла постанова Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у цивільній справі № 522/142/19, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Халдай Ілля Віталійович, задоволено, постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року залишено в силі.
Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у цивільній справі № 522/142/19 встановлено, що вартість нерухомого майна станом на день набуття права власності на нього ОСОБА_3 , визначена у договорі іпотеки у розмірі 2839616,22 грн, а також суб?єктом оціночної діяльності у звіті про незалежну оцінку майна від 23 січня 2017 року № MP28-170123-002 у розмірі 2832349,38 грн, є меншою ніж сума заборгованості ОСОБА_5 за договором позики (7560000 грн), поручителем якого виступала ОСОБА_4 , яка підлягає поверненню ОСОБА_3 . З огляду на це, суд апеляційної інстанції помилково виходив з вартості предмета застави, визначеної на підставі комісійної судової оціночно-будівельної експертизи, що проведена після набуття відповідачкою у власність предмета іпотеки у позасудовому порядку відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», законність набуття якої позивачкою не заперечується.
Крім того, постановою Верховного Суду від 12 травня 2021 року у цій справі встановлено, що вартість, за якою було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки складає 2839616,22 грн. Передача позивачу іпотечного майна та його вартість в установленому законом порядку не оспорювались (пункти 56, 57 постанови).
Таким чином, 26 травня 2017 року мало місце часткове погашення заборгованості в розмірі 2839616 гривень 22 копійок, що є еквівалентом 107970, 19 доларів США, за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. Ці обставини встановлені постановою Верховного Суду від 12 травня 2021 року у цій справі.
Отже, у ОСОБА_5 залишилася непогашеною заборгованість перед ОСОБА_3 , правонаступницею якої є ОСОБА_1 , в розмірі 231029,81 доларів США (339000 - 107970, 19 = 231029, 81).
Верховний Суд у постанові від 12 травня 2021 року у цій справі зазначив, що зважаючи на те, що предметом договору позики від 06 серпня 2015 року є грошові кошти, виражені в гривнях (7560000 грн) з визначенням еквіваленту в іноземній валюті (339000 доларів США), то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції можуть бути відновлені еквівалентом іноземної валюти (пункт 91 постанови).
ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , просить суд задовольнити заяву про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у цивільній справі № 521/19852/18 за нововиявленими обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення, яким рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 4 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступницею якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних та пені в розмірі п?яти процентів від суми простроченого зобов?язання залишити без змін, а скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без задоволення; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 52860 гривень 00 копійок за подання позовної заяви, касаційної скарги та заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України та ч. 3 ст. 128 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Халдай І.В. про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до Електронного кабінету 06.06.2025 року, що підтверджується довідкою. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .
Представник ОСОБА_8 та ОСОБА_5 - адвокат Згода О.О. про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до Електронного кабінету 06.06.2025 року, що підтверджується довідкою.
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників процесу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у заяві ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами від 27 лютого 2024 року, колегія суддів дійшла висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню з таких підстав.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами передбачено у статтях 423-429 глави 3 розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
У цій справі підставою для перегляду постанови Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 зазначила пункт 3 частини другої ст. 423 ЦПК України  та послалась на скасування Верховним Судом постанови Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі №522/142/19, якою
стягнуто з ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за невиконання зобов`язання у розмірі 3243359,70 гривень та встановлено, що сума заборгованості ОСОБА_5 , поручителем якого виступала ОСОБА_4 , яка підлягала поверненню ОСОБА_7 , складала 7560000 грн, а вартість предмета іпотеки, яка б мала забезпечити виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань, складала станом на 26 травня 2017 року 11163733 грн, тобто, дана сума є більшою за суму заборгованості.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами згідно п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), пункти 7.4, 7.5).
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21), пункт 34.1.1).
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361ЦПК) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.  Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.
У постанові Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року зазначено, учасники процесу приймали участь у судовому засіданні у розгляді справи № 522/142/19, а тому під час розгляду справи № 521/19852/18 ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року, яка набрала законної сили, є обов`язковою у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, а саме обставини того, що вартість предмета застави, яка б мала забезпечити виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань, складала станом на 26 травня 2017 року 11163733 грн, та є більшою суми заборгованості 7560000 грн, яка підлягала поверненню ОСОБА_9 не підлягають доказуванню.
Верховним Судом постанова Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у справі №522/142/19, яка стала підставою для обґрунтування судового рішення у цій справі, яке ОСОБА_1 просить переглянути за нововиявленими обставинами, скасована після ухвалення Одеським апеляційним судом постанови від 20.02.2025 року, тому колегія суддів вважає, що обставини на які посилається заявник є нововиявленими (3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України) і постанова Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року підлягає скасуванню за нововиявленими обставинами.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції керувався ст.ст.625,1046,1047,1049,1050 ЦК України, ст.33 Закону України «Про іпотеку» та виходив з того, що позичені грошові кошти ОСОБА_5 . Чекіті- ОСОБА_10 у строк до 20 грудня 2015 року не повернув. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином, невиконання зобов`язання дає право на стягнення боргу в судовому порядку.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що відповідач
 ОСОБА_4 несе відповідальність перед позивачем не в межах вартості предмета іпотеки, а в повному обсязі, оскільки остання дала свою згоду на збільшення розміру зобов`язань та/або продовження терміну виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, що можуть виникнути в майбутньому внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності перед іпотекодержателем, у випадку внесення змін та доповнень до кредитного договору.
Постановою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.05.2021 року касаційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 24 грудня
2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5  про стягнення інфляційних втрат скасовані, у цій частині ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Постанова Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішенні позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання скасована справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишена без змін.
Оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.05.2221 року постанова Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року скасована, зокрема в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання і направлена на новий розгляд, то предметом перегляду суду апеляційної інстанції, після направлення справи на новий розгляд, є лише зазначені позовні вимоги.
Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року в частині позовних вимогзазначив, що  звільнення боржника ОСОБА_5 від погашення боргу, який залишився після сплати частини заборгованості, яка була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки, не ґрунтується на законі. Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 204/714/16-ц є безпідставним, оскільки в наведеній справі боржник та іпотекодавець є однією особою і погашення заборгованості відбулось за рахунок майна боржника шляхом визнання права власності за іпотекодержателем у позасудовому порядку. Проте у справі, яка переглядається, боржник і майновий поручитель (іпотекодавець) відмінні.
Направляючи дану цивільну справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 12.05.2021 року зазначив, що у даній конкретній справі для правильного обрахування 3 процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання має бути встановлено розмір простроченого зобов`язання з урахуванням часткового погашення заборгованості 26 травня 2017 року у розмірі 2 839 616,22 грн.
Звертаючись у листопаді 2018 року з цим позовом, 
ОСОБА_3 просила стягнути: 4 727 650,62 грн заборгованості за договором позики; 2026631,43 грн інфляційні втрати за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року; 527967,86 грн три відсотки річних за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року;
236382,53 грн пені в розмірі 5 відсотків від суми заборгованості за останній рік прострочення.
   Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
   Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
   Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
   Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
   Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
  Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 7560000 грн, що еквівалентно 339000 доларів США по курсу комерційних банків України, а ОСОБА_3 надала йому у борг, вказану суму грошей строком на 133 календарних днів, з десятого серпня дві тисячі п`ятнадцятого року по двадцяте грудня дві тисячі п`ятнадцятого року.
На підтвердження факту отримання вказаних коштів, ОСОБА_5 складено нотаріальну заяву, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тімченко О.І 4 вересня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за № 424, про те, що їм отримано від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 7 560 000 грн, що еквівалентно 339000 доларів США по курсу комерційних банків України та він зобов`язується повернути вказану суму до 20.12.2015 року.
З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, 07.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , діючим від імені ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої Іллічовою Н.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 04.09.2014 року, реєстровий номер 4962, укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Тімченко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 324. Предметом договору іпотеки стало домоволодіння, загальною площею 1062, 1 м2, житловою площею 521,7 м2, яке складається з: житлового будинку під літерою А; 1,2 огорожа; I вимощення; що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_11 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Крицькою Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 15.12.2012 року, реєстровий номер 1569, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 18.12.2012 року, реєстровий номер об`єкту нерухомого майна: 31596560, номер запису: 44883 в книзі 314-98.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Пунктом 3.2 договору іпотеки від 07.08.2015 року, реєстровий номер 324 передбачено, що іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за кредитним договором і за цим договором, яке виникає у іпотекодержателя у випадку невиконання (часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором, у випадку невиконання (часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов`язань за цим договором та в інших випадках, передбачених цим договором.
Згідно пункту 3.3. договору іпотеки звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом позасудового врегулювання, або в примусовому порядку відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення: - на підставі рішення суду; - на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не повернуто заборгованість у строк до 20 грудня 2015 року, за заявою позивача приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Тімченко Оксаною Іванівною 26.05.2017 року об 16:54:37 на підставі договору іпотеки звернено стягнення на предмет іпотеки та зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на домоволодіння загальною площею 1062, 1 м2, житловою площею 521,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06.08.2015 року, відповідний запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35448223 від 30.05.2017 року об 18:08:43.
Суд першої інстанції зазначив, що звернення стягнення відбувалось на підставі звіту про оцінку майна № RS00-150805-001, виданого ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» від 05.08.2015 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 17014/14 від 07.10.2014 року, згідно якого ринкова вартість вищезазначеного майна складає – 2839616 грн 22 коп. Таж сама, сума вартості предмету іпотеки визначена та узгоджена сторонами у п. 1.6.1. договору іпотеки. Згідно витягу, індексний номер: 35448223 від 30.05.2017 року вартість, за якою було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки складає - 2839616 грн 22 коп.
Суд першої інстанції взяв до уваги звіт про оцінку майна, виданий 05 серпня 2015 року ТОВ «АКР КОНСАЛТ», згідно якого ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 2839616,22 грн., оскільки матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву відповідачки ОСОБА_4 від 23 жовтня 2018 року про повну відсутність претензій будь-якого майнового та немайнового характеру стосовно процедури, порядку, способу та вартості переходу права власності на вказаний предмет іпотеки на ім`я ОСОБА_3 , що доказів спростування даної заяви відповідачем ОСОБА_4 та її представником суду надано не було.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що сума основної заборгованості за договором позики від 06 серпня 2015 року складає 4720383 грн 78 коп. (7560000 грн – 2839616 грн 22 коп.).
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Постановою Одеського апеляційного суду від 05.12.2025 року у справі № 522/142/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язання апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за невиконання зобов`язання у розмірі 3243359,70 гривень. В решті позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року у справі 522/142/19 касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Постанова Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року скасована, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року залишено в силі.
У справі № 522/142/19 встановлено, що 23 жовтня 2018 року ОСОБА_4 зареєструвала у приватного нотаріуса ОМНО Тімченко О. І. нотаріальну заяву, в реєстрі за № 652, в якій вона виклала наступні обставини: «…Дійсною заявою повідомляю про повну відсутність претензій будь-якого характеру майнового та немайнового характеру стосовно процедури переходу права власності предмету іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_3 .
Повідомляю, що мною особисто отримано повідомлення в порядку п. 11 прим. Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25 грудня 2015 року про перехід права власності на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_3 .
Вважаю, що перехід права власності відбувся у спосіб, передбачений чинним законодавством України, з мого відома та не суперечить моїм інтересам. …» 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 , оскільки іпотекодержатель набув право власності на предмет іпотеки, вартість якого не перевищувала розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Верховний Суд, враховуючи обізнаність ОСОБА_4 з умовами договору іпотеки, зокрема щодо вартості предмета іпотеки, який за її твердженням не поліпшувався протягом дії договору позики з 10 серпня 2015 року до 20 грудня 2015 року, недоведеність нею зміни вартості предмета іпотеки за вказаний період, наявність складеної нею нотаріальної заяви від 23 жовтня 2018 року, якою вона не заперечувала проти порядку та способу звернення стягнення, неоспорення нею державної реєстрації права власності за відповідачкою, зокрема з підстав непогодження з оцінкою вартості предмета застави, вважав, що оспорення вартості предмета іпотеки у січні 2019 року вказує на непослідовність дій ОСОБА_4 та суперечить її попереднім заявам та поведінці як сторони договору.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вартість нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, станом на день набуття права власності на нього ОСОБА_3 , яка визначена у договорі іпотеки у розмірі 2839616,22 грн, і є меньшою ніж сума заборгованості ОСОБА_5 за договором позики. 
Оскільки позивач  ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , скористалася своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєструвала на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - домоволодіння, яке знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого станом на 26 травня 2017 року складала  2839616,22 грн, в рахунок виконання основного зобов`язання  ОСОБА_5  заборгованість  за яким складала 7560000 грн у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», то заборгованість  ОСОБА_5  перед ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1  за договором позики від 06.08.2015 року складає 4720383,78 грн (7560000 грн – 2839616,22 грн).
Посилання ОСОБА_5 на припинення зобов`язання у зв`язку із позасудовим врегулюванням звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року у цій справі зазначив, що  звільнення боржника ОСОБА_5 від погашення боргу, який залишився після сплати частини заборгованості, яка була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки, не ґрунтується на законі. Посилання апеляційного суду на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 204/714/16-ц є безпідставним, оскільки в наведеній справі боржник та іпотекодавець є однією особою і погашення заборгованості відбулось за рахунок майна боржника шляхом визнання права власності за іпотекодержателем у позасудовому порядку. Проте у справі, яка переглядається, боржник і майновий поручитель (іпотекодавець) відмінні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, провадження № 14-121цс21, погодилася із висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16, провадження № 61-22462св18, та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19, провадження № 61-12137св19; про те, що у разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
Реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки упозасудовому порядку, на підставі застереження  про задоволення  його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, шляхом реєстрації за собою  право власності на предмет іпотеки, який розташований за адресою:  АДРЕСА_1  не потягла повного задоволення його вимог, оскільки грошові кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, є меншими від загальних вимог кредитора. Тому зобов`язання позичальника не можна вважати припиненими, так як божник ОСОБА_5 і іпотекодавець ОСОБА_12 відмінні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що в порушення норм процесуального права суддею Кобловою О.Д. не вирішено питання про відвід з винесенням процесуального рішення, а відразу передано матеріали до канцелярії суду не заслуговують на увагу з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2019 року представником відповідача ОСОБА_4 подана заява про відвід судді Коблової О.Д., з підстав того, що суддя, призначивши розгляд справи за правилами загального порядку, не провела підготовче судове засідання; під час проведення підготовчого засідання суддя не перенесла підготовче засідання у зв`язку з витребуванням доказів; недостатність часу 20 хвилин для написання заяви про відвід, всі ці обставини є сумнівом щодо неупередженості та об`єктивності судді.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року у складі судді Коблової О.Д. матеріали справи передано до канцелярії суду для визначення складу суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України. В мотивувальній частині вказаної ухвали суду зазначено, що заява про відвід суді є необґрунтованою та міститься обґрунтування відмови. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 березня 2019 року у складі судді Бобуйок І.А. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_13 про відвід судді Малиновського районного суду м. Одеси Коблоової О.Д. у цивільній справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, відмовлено.
Отже доводи апеляційної скарги про не вирішення суддею Кобловою О.Д. питання про відвід спростовується матеріалами справи. 
Колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до п. 2  ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою. Апеляційна скарга ОСОБА_4 такої підстави не містить.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно зі ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2024 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, як правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_3 .
Статтею 1219 ЦК визначено перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини. Не входять до складу спадщини права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.608 ЦК передбачено, що зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.
Згідно з ч.2 ст.1230 ЦК до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.
Верховний Суд у постанові від 25.10.2021 року у справі № 910/1041/15-г зазначив, що «відповідно до ч.2 ст.1230 ЦК до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.
Отже, предметом спадкування може бути неустойка у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві. Відповідно, якщо спадкодавець звернувся до суду і помер вже після ухвалення рішення суду (на стадії апеляційного перегляду справи), до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки у визначеному судом першої інстанції розмірі. У такому разі спадкоємець вступає у справу в суді апеляційної інстанції в порядку ст.52 ГПК. Звужене тлумачення змісту "присуджена судом", та розуміння під такою неустойкою лише тієї, що стягнута рішенням, яке набрало законної сили за життя спадкодавця, є порушенням прав спадкоємців.
Як було встановлено, 14.12.2015 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення про стягнення на користь спадкодавця (кредитора) 232 032,20 грн неустойки, а ІНФОРМАЦІЯ_2 кредитор помер. Отже неустойка у розмірі 232 032,20 грн була присуджена судом спадкодавцеві за його життя, і до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки в такому розмірі. Та обставина, що таке рішення на момент його смерті переглядалось в суді апеляційної інстанції і не набрало законної сили не виключає право спадкоємців брати участь у справі, як правонаступники на інших стадіях судового процесу».
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає посилання відповідача ОСОБА_5 на відсутність у ОСОБА_1 права вимоги сплати будь-яких штрафних санкцій помилковими.
Помилковим є посилання відповідача ОСОБА_5 на постанову Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 185/5681/18, оскільки у вказаній справі до суду із позовом звернувся спадкоємець, отже у справі яка переглядається та у справі на яку посилається скаржник наявні різні обставини, що формують зміст правовідносин. 
Щодо вимоги про стягнення пені.
Звертаючись у листопаді 2018 року з цим позовом, 
ОСОБА_3 просила стягнути, зокрема 236382,53 грн пені в розмірі 5 відсотків від суми заборгованості за останній рік прострочення.
Відповідно до п.7 Договору позики від 6 серпня 2015 року позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, в разі прострочення ним грошового зобов`язання на вимогу позикодавця зобов`язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені у розмірі 5% від суми простроченого зобов`язання, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пеня у розмірі 5% розраховується від суми простроченого зобов`язання, яке складає 4720383 грн 78 коп., за останній рік прострочення, тобто у період з 02.11.2017 року по 02.11.2018 року і становить 236657 грн 41 коп.
Апеляційні скарги не містять доводів в частині неправильності нарахування пені у розмірі 5 відсотків від суми простроченого зобов`язання, суд апеляційної інстанції переглядає справу перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Щодо вимоги про стягнення 3-х процентів річних від суми простроченого зобов`язання
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач просить стягнути з ОСОБА_5 три відсотки річних від суми простроченого зобов`язання за період з 21 грудня 2015 року по 02 серпня 2018 року.
Колегія суддів погоджується зі здійсненим судом першої інстанції розрахунком 3% річних:
-у період з 21.12.2015 року по 26.05.2017 року, коли сума боргу становила 7 560 000 грн) 3 % річних складають – 324 355 грн 07 коп.;
- у період з 27.05.2017 року по 02.11.2018 року сума заборгованості відповідно до вищенаведеного розрахунку становить 4 720 383 грн 78 коп., то 3 % річних за цей період складають 203 688 грн 00 коп.
Апеляційні скарги не містять доводів в частині неправильності здійсненого судом розрахунку 3% річних.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині вимог, які переглядається судом апеляційної інстанції після скасування постанови Одеського апеляційного суду Верховним Судом.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання слід залишити без змін. 

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір згідно квитанції від 25.01.2021 року в сумі 17620 грн та згідно квитанції від 01.05.2025 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір за перегляд постанови за нововиявленими обставинами в сумі 13215 грн.
Оскільки касаційна скарга задоволена частково, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасовані в частині вимоги ОСОБА_3 до  ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та в цій частині відмовлено, то за рахунок ОСОБА_5 слід компенсувати ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 6431,30 грн (17620 грн х 73% /2).
У зв`язку із тим, що заява про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 20.02.2025 року підлягає задоволенню, то з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 13215 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 429, 384 ЦПК України,  апеляційний суд у складі колегії суддів, 
п о с т а н о в и в:
Заяву ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , про перегляд постанови Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року за нововиявленими обставинами задовольнити.
Постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року скасувати.
Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-х процентів річних та пені у розмірі 5 процентів від суми простроченого зобов`язання залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_5 , РНКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у сумі 19646,30 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 липня 2025 року.

Головуючий                                                                 В.А. Коновалова

Судді                                                                         Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов