Справа № 346/3968/24 
Провадження № 22-ц/4808/990/25 
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої (судді-доповідача)        Пнівчук О.В.,
суддів:                                Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 травня 2025 року, у складі судді Сольського В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь непрацездатного батька,
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на користь непрацездатного батька.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_5 . Прізвище дочки після реєстрації шлюбу – ОСОБА_6 .
Позивач ОСОБА_1 не перебуває в шлюбі з 07 лютого 1995 року та проживає сам.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 позивач є інвалідом II групи загального захворювання довічно.
У зв`язку з хворобою позивач ОСОБА_1 змушений постійно проходити медичне обстеження та лікування. Дохід позивача ОСОБА_1 , складається тільки з пенсії, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування та проживання, оплату комунальних послуг. Позивач є непрацездатним, несе значні витрати на своє лікування, потребує матеріальної допомоги через постійну нестачу коштів у зв`язку з подорожчанням цін, та вважає, що дочка може допомогти в його утриманні.
Позивач просив стягувати із ОСОБА_2 аліменти на його утримання в розмірі 4000 грн, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь непрацездатного батька.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, судом не надано повну, всебічну, повну та об`єктивну оцінку фактичним обставинам справи також неправильно застосовано норми матеріального права.
Вважає, що надав суду достатньо доказів на підтвердження доводів позовної заяви та обставин свого матеріального стану. Відповідачка уникає свого обов`язку утримувати батька, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги.
Доводи відповідачки про те, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджуються виключно показами двох свідків, з якими позивач категорично не згідний, однак інших доказів на підтвердження таких доводів матеріали справи не містять.
Факт його ухилення від виконання батьківських обов`язків чи факт позбавлення його батьківських прав не встановлений судом і не підтверджений належними доказами. Тому обов`язок повнолітньої дитини утримувати свого батька підлягає виконанню.
Вважає, що суду першої інстанції надано докази щодо розміру доходів позивача. Забезпечити належне лікування, оздоровлення, утримання, проживання на розмір пенсії 3299,56-3574,07 грн в теперішній час є неможливим. Тому суд безпідставно прийшов до висновку про відсутність в нього потреби в матеріальній допомозі.
Зазначає, що додає до суду апеляційної інстанції додаткові докази на підтвердження своїх витрат, а саме: квитанції про оплату комунальних послуг, квитанції про купівлю продуктів, квитанції про оплату ліків.
Судом першої інстанції не досліджувались обставини майнового стану дитини позивача. Проте при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності в них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.
Висновки суду про відсутність надання стороною позивача доказів є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву та стягувати з ОСОБА_2 на користь непрацездатного батька ОСОБА_1 аліменти в розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а оскаржуване рішення суду – законним та обґрунтованим.
Зазначає, що враховуючи, вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний був подати усі докази по справі разом із позовною заявою. Прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, можливо лише за наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи. Однак, про наявність таких об`єктивних обставин позивач суду не повідомляв.
Вважає, що, суд першої інстанції створив позивачеві достатні умови задля забезпечення можливості підтвердження ним належними допустимими доказами його вимог та доводів в цілому, проте позивачем не було надано суду жодних доказів потреби у матеріальній допомозі.
Також апеляційна скарга не містить доводів та жодних доказів того, що нові докази, які подані позивачем суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою, не були подані позивачем до суду першої інстанції з поважних причин.
Вважає, що нові докази, подані позивачем разом з апеляційною скаргою, є недопустимими та неналежними, а також не можуть підтверджувати жодних обставин, які розглядалися судом першої інстанції. Докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Проте нові докази, які позивач подав разом із апеляційною скаргою, датовані щонайменше на дев`ять місяців пізніше від звернення позивачем із позовною заявою до суду першої інстанції, а одинадцять квитанцій/чеків із тринадцяти – датовані після винесення рішення судом першої інстанції. 
Позивачем не надано доказів того, що отримуваний ним дохід, в тому числі пенсія, не забезпечує його потреб, а матеріальне становище є скрутним. Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що витрати позивача значно перевищують його дохід. Натомість розмір пенсії та взагалі дохід позивача навіть більший прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Просить відмовити позивачеві у прийнятті та дослідженні нових доказів, поданих разом із апеляційною скаргою, рішення суду – залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – залишити без задоволення.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.        
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не встановлено обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, які давали б достатні підстави покласти на відповідачку обов`язок утримувати непрацездатного батька.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 , є донькою позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21 червня 2024 року повторно Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 07 лютого 1995 року зроблено запис за №36, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_5 змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 » у зв`язку із реєстрацією шлюбу 14 квітня 2007 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого із подружжя №00046005016 від 16 липня 2024 року.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою пенсійного віку та особою з інвалідністю другої групи, причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 серії НОМЕР_1 .
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №10398, позивач ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікування у КНП «Коломийська районна лікарня» КМР з 12.09.2017 року по 03.10.2017 року, останньому рекомендовано нагляд у сімейного лікаря, травматолога, санаторно-курортне лікування.
Згідно із виписки з медичної картки стаціонарного хворого №490, виданої КНП «Коломийська районна лікарня» КМР (дата поступлення позивача у лікувальний заклад – 18.01.2022 року та дата виписки – 25.01.2022 року) у позивача встановлений реабілітаційний діагноз – двобічний коксартроз, останньому рекомендовано використання тростини при ходьбі, дозована фізична активність включаючи вправи та дозовану пішу прогулянку. Позивач виписувався з покращенням на подальше спостереження сімейного лікаря.
Згідно із довідкою про доходи №9459 4249 4129 1458 сума пенсії ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року складає: 20895,40 грн. Відповідно до довідки про доходи № 5111 8711 0319 2390 сума пенсії за вересень 2024 року склала – 3574,07 грн. 
ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається із долучених відповідачкою копій свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 .
Відповідачка ОСОБА_2 працює в Департаменті з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, її дохід за січень - вересень 2024 року склав - 324450,90 грн.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.
Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребує матеріальної допомоги.
Зазначені обставини повною мірою були враховані судом першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга, четверта статті 83 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими: докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду; суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24).
Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 (провадження № 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22).
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подано до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц).
Таким чином, колегія суддів не бере до уваги докази, подані ОСОБА_1 з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, оскільки такі не були подані у встановлений законом строк до суду першої інстанції, позивач знав про них та не надав суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження поважних причин їх ненадання до суду першої інстанції.
Оцінюючи докази в їх сукупності та вирішуючи питання про стягнення аліментів на користь непрацездатного батька суд першої інстанцій не встановив наявності обставин, які б свідчили про наявність у позивача потреби у матеріальній допомозі.
Не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України та покладення на відповідачку обов`язку утримувати свого батька.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.
Відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2024 рік» «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність - 2361,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є непрацездатним, інвалідом другої групи, має низку захворювань, та розмір отримуваної ним пенсії – 3299,56 грн не дозволяє йому забезпечувати належний рівень життя та оплачувати лікування.
Разом з тим, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з повнолітньої особи на утримання батьків необхідною умовою для задоволення вимог є саме потреба матері, батька в матеріальній допомозі, яка визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків, враховуючи отримання ними пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання житла тощо, та що отримувана ним пенсія позбавляє його можливості бути забезпеченим за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму, виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачем не надано.
Посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджують обставин його щомісячних витрат на лікування, які перевищують його дохід у вигляді пенсії. Посилаючись на потребу в допомозі від відповідачки та недостатність коштів для задоволення своїх потреб, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів щодо розміру своїх витрат на забезпечення життєдіяльності, також доказів щодо призначення позивачу препаратів та ліків, медичних призначень у виписці із медичної картки позивача, та не надав доказів, що підтверджують придбання таких медичних препаратів саме позивачем для власного лікування.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до суду з позовом отримував пенсію у розмірі, не нижчому за прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність.
Суд під час розгляду справи врахував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, який отримує позивач, у сукупності з іншими доказами для вирішення спору, що відповідає висновкам, викладеним у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) та постанові Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 759/1315/17-ц (провадження № 61-10396св18).
Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони дочки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів на його користь та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 травня 2025 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                                       Є.Є. Мальцева