КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6771/2025
Справа № 752/16479/14-ц
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
16 липня 2025 року                                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                   Кашперської Т.Ц.,
суддів                                        Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                 Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Чекулаєва С.О. в м. Київ 06 січня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича, стягувач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
           
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича, а саме щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, стягувач АТ «СЕНС БАНК», просив визнати бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Р.А. щодо невинесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, незаконною; зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Р.А. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Скаргу мотивував тим, що незважаючи на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 у справі № 752/16479/14-ц, яка набрала законної сили та згідно якої виконавчий лист від 06 листопада 2017 № 752/16479/14-ц визнаний таким, що не підлягає виконанню, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюком Р.А. не закінчене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 залишку нестягнутого виконавчого збору у розмірі 3 370 314,84 грн.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконною та протиправною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Р.А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року. Зобов`язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Р.А. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року.
 
Міністерство юстиції України, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року та закрити провадження у справі, оскільки скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а у випадку, якщо суд не знайде підстав для закриття провадження в справі, залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилався на те, що предметом розгляду справи є оскарження бездіяльності державного виконавця в процедурі виконання постанови від 21 квітня 2023 року № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Наводив зміст ст. 2 ЦПК України, зауважував, що Відділом через підсистему «Електронний суд» 03 січня 2025 року було направлено відзив на скаргу, зареєстрований судом 03 січня 2025 року, разом із тим, до відзиву долучалися матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, яке містило відповідь на заяву скаржника від 25 червня 2024 року. Водночас, Відділом заявлялось клопотання про закриття виконавчого провадження в справі, оскільки скарга не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Наводив зміст ч. 1 ст. 447-1, ч. 1 ст. 448 ЦПК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі № 911/100/18, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», зазначав, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.  
Вказував, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, і такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, від 26 березня 2024 року у справі № 910/8397/16, тобто така судова практика щодо питання юрисдикції є усталеною.
Наголошував, що суд першої інстанції, постановляючи спірну ухвалу, не взяв до уваги такі доводи, не дослідив та не прокоментував їх та помилково розглянув скаргу за правилами цивільного судочинства.
Крім того, задовольняючи скаргу, суд першої інстанції послався на норми ч. 7 ст. 27, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», та виснував, що оскільки ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у справі № 752/16479/14-ц, яка набрала законної сили, визнано виконавчий лист від 06 листопада 2017 року, виданий Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/16479/14-ц таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не підлягає стягненню, а відтак виконавче провадження № НОМЕР_1 підлягає закінченню. 
Пояснював, що у провадженні Відділу перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 752/16479/14-ц, виданого 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості 33 990 161,73 грн. 
01 грудня 2017 року відділом, відповідно до вимог закону, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, і в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, на підставі якої відбувалися стягнення із доходів боржника. АТ «Сенс Банк» повідомлено листом від 12 січня 2023 року, що зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ «Сенс Банк», що виникли на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року № 752/16479/14-ц виконані, претензії банку до ОСОБА_1 відсутні. В зв`язку з цим, керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», 21 квітня 2023 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 (фактичне виконання рішення), копія постанови долучалась до відзиву на скаргу.
Посилався на ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) винесення постанови про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
В зв`язку з цим, керуючись ст. 3, 27, 40 Закону, 21 квітня 2023 року державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_2. 25 квітня 2023 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 21 квітня 2023 року № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору. 
Аналізуючи норми ст. 40 Закону та враховуючи обставини даної справи, винесення постанови про стягнення виконавчого збору та подальше його стягнення є не правом державного виконавця, а його обов`язком.
За приписами ч. 7 ст. 27 Закону, на який посилається скаржник, як на підставу закінчення спірного виконавчого провадження, у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Тобто, враховуючи зазначені норми, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню лише у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визначення судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, і такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 26 березня 2020 року в справі № 814/1506/17, від 11 червня 2020 року в справі № 160/10713/19.
Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 квітня 2023 року № НОМЕР_2, виконавче провадження завершене не з підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону), як зазначає скаржник, а з підстав фактичного виконання (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону). Зазначена постанова є чинною та не скасованою.
Зауважував, що постанова про стягнення виконавчого збору від 21 квітня 2023 року № НОМЕР_2, яка є виконавчим документом у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, є чинною та не скасованою, виконавчий документ не визнавався таким, що не підлягає виконанню.
Вказував, що ч. 1 ст. 39 Закону визначено підстави для закінчення виконавчого провадження, які є вичерпними.
Посилався на положення ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», вказував, що враховуючи наведені норми Закону, державний виконавець діє у спосіб та порядок, визначений Законом, відтак підстави для закінчення виконавчого провадженні № НОМЕР_1 відсутні. 
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
В судове засідання 16 липня 2025 року з`явився представник Міністерства юстиції України. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронного кабінету стягувачу АТ «Сенс Банк» та представнику ОСОБА_1 ОСОБА_2 .
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист, виданий Голосіївським районним судом міста Києва від 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (в подальшому назва змінена на АТ «Альфа Банк» та АТ «Сенс Банк») заборгованості в розмірі 33 990 161,73 гривень, який був повернутий стягувачу за його заявою, у зв`язку з виконанням боржником свого боргового зобов`язання.
Виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року у справі № 752/16479/14-ц закінчене винесенням постанови про його закінчення від 21 квітня 2023 року.
25 квітня 2023 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюком Р.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року у справі №752/16479/14-ц, визнано виконавчий лист, виданий 06 листопада 2017 року Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/16479/14-ц, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», заборгованості в розмірі 33 990 161,73 грн. таким, що не підлягає виконанню.
09 січня 2024 ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови у ВП № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 про стягнення із скаржника залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
Листом від 13 лютого 2024 року вих. № 23094/10684-31-24/20.1 Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив скаржника про неможливість закінчення виконавчого провадження, оскільки було подано апеляційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року у справі №752/16479/14-ц.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Юлдашева Ю.М., поданою в інтересах Міністерства юстиції України, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року, постановлену за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що учасниками розгляду питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є лише стягувач та боржник.
10 квітня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови у ВП № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року про стягнення із скаржника залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
Листом від 13 травня 2024 року вих. № 71815/68/65-31-24/20.1 Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив скаржника про неможливість закінчення виконавчого провадження, оскільки ухвала апеляційного суду від 12 березня 2024 року оскаржується в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 752/16479/14-ц касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишено без змін.
25 червня 2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови у ВП № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року про стягнення із скаржника залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
Відповіді на вказану заяву матеріали справи не містять.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки згідно ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням рішення, що підлягає виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню, таким чином державний виконавець відділу примусового виконавчого рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобов`язаний винести відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з виконання постанови у ВП № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року про стягнення із скаржника залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
 
Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.
 
У статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), заява № 18357/91).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) вважається сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Виконання судового рішення є невід`ємною та заключною частиною судового процесу, яка поєднана із попередніми єдиною та основною метою всього судочинства, яке полягає у захисті прав і охоронюваних законом інтересів осіб.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 15 Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
 
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення (згідно із пунктом 1 частини першої статті 26 Закону). Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (згідно із частиною п`ятою статті 26 Закону).
 
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частини друга, четверта статті 27 Закону).
 
У справі, що переглядається, боржник ОСОБА_1 просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року та зобов`язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року про стягнення із боржника залишку нестягнутого виконавчого збору в розмірі 3 370 314,84 грн.
 
За змістом статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах щодо рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
 
Отже, за загальними правилами процесуального закону скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що перебуває на виконанні.
 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частини перша та друга статті 74 Закону).
 
Отже, Закон відносить до справ адміністративної юрисдикції спори, крім іншого, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження.
 
У постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) та від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) Велика Палата Верховного Суду виклала правові висновки, згідно з якими імперативним правилом частини другої статті 74 Закону врегульовано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
 
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи частину другу статті 74 Закону з огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
 
У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 (провадження № 14-82цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір щодо оскарження постанови виконавця про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Такий спір не є спором учасників приватноправових відносин, виконавець під час прийняття постанови про визначення розміру додаткових витрат не був у приватноправових відносинах із заявником.
 
Отже, практика щодо того, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов виконавця про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, зокрема й судом якої юрисдикції, вони видані, є послідовною і сталою.
 
Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконною бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо примусового виконання постанови № НОМЕР_2 від 21 квітня 2023 року та зобов`язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги, оскільки дані доводи підлягають оцінці належним судом, про те, що виконавче провадження завершене не з підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону), як зазначає скаржник, а з підстав фактичного виконання (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону), і зазначена постанова є чинною та не скасованою; доводи апеляційної скарги, що постанова про стягнення виконавчого збору від 21 квітня 2023 року № НОМЕР_2, яка є виконавчим документом у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, є чинною та не скасованою, виконавчий документ не визнавався таким, що не підлягає виконанню; доводи апеляційної скарги, що ч. 1 ст. 39 Закону визначено підстави для закінчення виконавчого провадження, які є вичерпними, і державний виконавець діяв у спосіб та порядок, визначений законом, а підстави для закінчення виконавчого провадженні № НОМЕР_1 відсутні. 
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
 
З урахуванням зазначеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року, якою вирішено вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця та зобов`язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору, постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням ОСОБА_1 на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Керуючись ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
 
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року скасувати.
 
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюка Романа Анатолійовича, стягувач Акціонерне товариство «Сенс Банк» закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 18 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.