ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року 
м. Київ

справа № 580/890/24
адміністративне провадження № К/990/24758/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Білак М.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу №580/890/24
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, порушеної
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко Олексій Володимирович, 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року (головуючий суддя Трофімова Л.В.),
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2024 року (колегія суддів у складі головуючого судді Грибана І.О., суддів: Ключковича В.Ю., Кузьмишиної О.М.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діяв представник Дяченко О.В., звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 31.05.2019 до 26.12.2023 включно;
1.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за період з 31.05.2019 до 26.12.2023 у сумі 523267,49 грн відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова № 100).
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 30.07.2016 по 30.05.2019 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 , наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.05.2019 № 149 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командира НОМЕР_2 зенітного ракетного полку (по особовому складу) від 27.05.2019 № 41-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу частини з 30.05.2019 та знято з усіх видів забезпечення з 31.05.2019. Пізніше на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі № 580/2695/20 відповідачем 04.11.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.07.2016 до 28.02.2018 у сумі 3221,34 грн, а на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 580/8769/21 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 30.05.2019 у сумі 57354,84 грн.
2.1. Отже, враховуючи, що позивача виключено зі списків особового складу частини 30.05.2019, а остаточну виплату відповідачем здійснено 27.12.2023, то, за розрахунками позивача, відповідачем допущено затримку розрахунку з ним на 1671 день. На підставі наведеного позивач уважав, що на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.05.2019 № 149 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командира НОМЕР_2 зенітного ракетного полку (по особовому складу) від 27.05.2019      № 41-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу частини з 30.05.2019 та знято з усіх видів забезпечення з 31.05.2019.
4. 26.04.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача щодо виплати індексації грошового забезпечення.
5. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі № 580/2695/20 відповідачем 06.04.2021 виплачена індексація грошового забезпечення за період з 30.07.2016 до 28.02.2018 у сумі 32217,34 грн.
6. На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2023 у справі № 580/8769/21, якою зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення 3890,25 грн за період з 01.03.2018 до 30.05.2019 включно в загальній сумі 58228,26 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.07.2003 № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячного забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум, відповідачем 27.12.2023 виплачена позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 30.05.2019 у сумі 57354,84 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
7. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.04.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
8. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу під час виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення суми не були спірними на час звільнення та протягом 11 місяців позивач не здійснював дій, спрямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення, позаяк звернувся до відповідача із заявою від 26.04.2020 щодо нарахування та виплату індексації грошового забезпечення (справа № 580/2695/20), а до суду 20.07.2020. Крім того, щодо нарахування та виплати індексації в сумі 58228,26 грн (виходячи з фіксованої величини у кожному місяці 3890,25 грн за період з 01.03.2018 по 30.05.2019) звернувся до суду 26.10.2021 (справа № 580/8769/21).
9. У цьому контексті суд послався на висновки Верховного Суду у справі                        № 825/742/16 (постанова від 04.12.2019) та подібні висновки у справі                            № 380/693/20 (постанова від 28.11.2022 ) про те, що незгода працівника з розміром належних до виплати під час звільнення сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум під час звільнення. Спір щодо невиплаченої індексації виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача. Оскільки під час нарахування і виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір щодо їх розміру, то, за висновоком судів попередніх інстанцій, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
10. Не погодившись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко О.В., звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду (далі - Суд), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
10.1. Ця касаційна скарга подана з підстав неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України        (далі - КАС України).
10.2. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник послався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України, викладених у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 26.01.2024 у справі № 160/14384/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 13.02.2024 у справі №380/10080/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 09.03.2023 у справі №520/899/21, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, від 10.04.2024 у справі №360/380/23, від 18.04.2024 у справі № 380/4205/23, від 25.04.2024 у справі №440/8467/23, від 25.04.2024 у справі № 460/49364/22, від 30.04.2024 у справі №560/6962/23, від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23, від 15.05.2024 у справі №340/3077/21, від 23.05.2024 у справі № 560/11616/23, від 23.05.2024 у справі №260/1754/23, від 23.05.2024 у справі № 580/9003/23, від 30.05.2024 у справі №520/18807/23.
10.3. Скаржник доводив, що право особи після виплати належних їй при звільненні сум на звернення до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що надалі впливає на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не обмежене строком.
10.4. На переконання касатора, суди попередніх інстанцій вирішили спір без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладеного у вищенаведених постановах в тій частині, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини: до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, а до періоду який починається з 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості. Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди. 
11. Ухвалою Суду від 02.07.2024 відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою.
12. Ухвалою Суду від 27.08.2025 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статей 340 та 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
13. Не погоджуючись із наведеними доводами скаржника В/ч НОМЕР_1 направила до Суду письмовий відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, як такі, що є законними та обґрунтованими. 
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
14. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
15. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
17. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
18. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
19. За правилами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
20. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
21. Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.
22. Надаючи оцінку рішенням судів попередніх інстанцій щодо необхідності урахування до спірних правовідносин висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022 у справі           № 380/693/20, Суд зазначає таке.
23. У вказаних справах Верховний Суд зазначив, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
24. Суд зазначає, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі                 № 821/1083/17, яку ухвалено в часі пізніше, ніж постанову від 04.12.2019 у справі № 825/742/16, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
25. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
26. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
27. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
28. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що постраждала сторона не повинна доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
29. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
30. З метою забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів Суд також має дотримуватися правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
31. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 25.04.2024 у справі № 460/49364/22.
32. Суд зазначає, що як на момент звільнення позивача зі служби (30.05.2019), так і на час звернення до суду у справах № 580/2695/20 та № 580/8769/21, жодною нормою права не було обмежено строк, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, водночас, у подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
33. Отже, до спірних правовідносин підлягають урахуванню висновки щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
34. У контексті доводів скаржника щодо неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, Суд зазначає про таке.
35. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачеві належить виплатити середній заробіток, до статті 117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.
36. Так, статтею 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент звільнення позивача (30.05.2019), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку.
37. Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закону         № 2352-ІХ) текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
38. Варто зауважити, що відповідно до частини третьої статті 341 КАС України, Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
39. Після відкриття касаційного провадження у цій справі Верховний Суд уже вирішував питання застосування 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин і у цьому контексті до спірних правовідносин підлягають застосуванню висновки викладені Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
40. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
41. Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
42. Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19.07.2022 є неможливим.
43. Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.
44. Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
45. З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.
46. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
47. Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, на які позивач посилався як на підставу для відкриття касаційного провадження.
48. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 30.05.2019. Повний та остаточний розрахунок із позивачем було проведено 27.12.2023.
49. Отож період затримки розрахунку у цій справі охоплюється періодом з 31.05.2019 (наступний після звільнення день) по 27.12.2023, а тому цей період умовно необхідно поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022 [з 31.05.2019 по 18.07.2022]) і після цього (з 19.07.2022 по 27.12.2023).
50. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 зазначеним висновкам не відповідають.
51. Отже, доводи касаційної скарги позивача, які були підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі.
52. У постанові від 16.03.2023 у справі № 600/747/22-а Верховний Суд наголошував, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого статтею 2 та частиною четвертою статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд уживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
53. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
54. Оскільки суди попередніх інстанцій не вжили усіх визначених законом заходів та не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, Суд уважає передчасними його висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
55. Водночас суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів.
56. Відповідно до підпункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
57. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
58. Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
59. Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, надати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
60. Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко Олексій Володимирович, задовольнити.
2. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 у справі         № 580/890/24 скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  М.В. Білак