Справа № 483/271/25
Провадження № 22-ц/801/1603/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року	Справа № 483/271/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Калініна С. К. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Медяної Ю. В. від 12 травня 2025 року,

встановив:

       У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 78 000 грн 00 к. заборгованості за договором № 4431873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29 лютого 2024 року, з яких: 
- 8 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 
- 47 000 грн 00 к. заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором; 
- 23 000 грн 00 к. – заборгованість за нарахованими процентами ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за 115 календарних дні, 
а також понесені судові витрати.
       На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 29 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі – ТОВ «Лінеура Україна») та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 4431873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 8 000 грн 00 к., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
        ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
       25 жовтня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25/10/2024, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором.
       25 листопада 2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» змінило найменування на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал».
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2025 року позов задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором № 4431873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29 лютого 2024 року у сумі 78 000 грн 00 к., з яких: 8 000 грн 00 к. – заборгованість за тілом кредиту; 70 000 грн 00 к. – заборгованість за нарахованими процентами; 2422 грн 40 к. у відшкодування витрат зі сплати судового збору; 4 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1  отримала кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів та сплати процентів за користування ними не виконала, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» отримало право вимоги за договором факторингу, тому суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості у загальному розмірі 78 000 грн 00 к. 
       Крім того на підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд першої інстанції стягнув з відповідачки на користь позивача судові витрати, які включали судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 к. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 грн 00 к. Суд зменшив розмір витрат на правничу допомогу, тому що визнав заявлену суму в 10 000 грн 00 к. неспівмірною зі складності справи, враховуючи, що справа розглядалась у спрощеному порядку без виклику осіб та існує усталена судова практика в таких справах. 
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Калінін С. К., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про часткове задоволення позову:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 000 грн 00 к.; 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» 271 грн 74 к. у відшкодування судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог; 
- стягнути з ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на користь  ОСОБА_1 3 633 грн 60 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 7 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що нарахування процентів у розмірі 1,63 % та 2,50 % є незаконним, тому що договір був укладений 29 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який встановив максимальний розмір денної процентної ставки у 1 %. Вказував, що умова договору щодо зазначених процентних ставок є нікчемною. Отже у суду не було підстав для стягнення заборгованості за процентами. Таким чином заборгованість відповідачки за тілом кредиту становить 7 000 грн 00 к. (8 000 грн 00 к. отриманого кредиту – 1 000 грн 00 к., які були сплачені 26 серпня 2024 року).
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Судом встановлено, що 29 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 4431873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 8 000 грн 00 к., строком на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
       Сторонами підписано таблицю реальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Також ОСОБА_1 підписала інформаційне повідомлення та паспорт споживчого кредиту.
       За даними довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна» № 20241101-4565 від 01 листопада 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_1  29 лютого 2024 року було перераховано суму коштів у розмірі 8 000 грн 00 к. 
       З інформації, наданої Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», встановлено, що повний номер платіжної картки НОМЕР_1  є № 5168752085077702. Ця платіжна картка була емітована на ім?я ОСОБА_1 . Також підтверджено, що 29 лютого 2024 року на цю картку було зараховано кошти у розмірі 8 000 грн 00 к. 
       25 жовтня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25/10/2024, згідно з умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або настане в майбутньому до третіх осіб – боржників, перелік яких зазначений в реєстрі боржників. 
       Відповідно до витягу з реєстру боржників (додаток № 1) до договору факторингу № 25/10/2024 від 25 жовтня 2024 року до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4431873, позичальником за яким є ОСОБА_1 
       28 жовтня 2024 року ТОВ «Фінтраст Україна» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором.
       На підставі Рішення єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» № 251124/1 від 25 листопада 2024 року товариство змінило свою назву на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал».
       Станом на дату звернення до суду заборгованість  ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за кредитним договором не сплачена і складається з 8 000 грн 00 к. тіла кредиту, 47 000 грн 00 к. нарахованих процентів первісним кредитором та 23 000 грн 00 к. нарахованих процентів ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за 115 календарних дні, а всього 78 000 грн 00 к.
       Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
       Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
       Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
       Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
       Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
       Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
       Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
       Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
       При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
       З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
       Як видно з матеріалів справи кредитний договір між первісним кредитором укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, електронну адресу, номер телефону.
        ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
       Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
       Укладаючи 29 лютого 2024 року електронний договір № 4431873 про надання коштів на умовах споживчого кредиту між сторонами було узгоджено наступні умови:
       Згідно з пунктом 1.2. договору на умовах, встановлених договором товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Тип кредиту – кредит. Сума кредиту складає 8 000 грн 00 к.
       Строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору (пункт 1.3. договору).
       Тип процентної ставки – фіксована (пункт 1.4. кредитного договору). Стандартна процентна ставка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.3. договору. Знижена процентна ставка становить 1,63 % за кожен день користування кредитом та застосовується, якщо клієнт до 29 березня 2024 року (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту.
       Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 99 923, 40 % річних; за стандартною процентною ставкою 46 397, 49 % річних (пункт 1.5. договору).
       Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 80 000 грн 00 к.; за стандартною процентною ставкою 77 900 грн 00 к. (пункт 1.6. договору).
       Відповідно до пункту 9.9. договору, підписуючи цей договір, споживач підтверджує, зокрема, що перед укладенням цього договору йому в чіткій та зрозумілій формі надана інформація за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), він ознайомлений з усіма умовами правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що розміщені на веб-сайті, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
       Сторонами погоджено таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4431873 від 29 лютого 2024 року, у якому вказано: дату видачі кредиту / дату платежу, чисту суму кредиту / суму платежу за розрахунковий період, суму кредиту за договором / погашення суми кредиту, проценти за користування кредитом, реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту.
        ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, в якому вказано: основні умови кредитування з урахуванням побажань клієнта: тип кредиту – кредит, сума кредиту (ліміт) – 8 000 грн 00 к., строк кредитування – 360, мета отримання кредиту – споживчі (особисті) потреби, спосіб та строк надання кредиту – у безготівковій формі шляхом перерахування кредитодавцем коштів кредиту на банківський рахунок за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), зазначеної споживачем, не пізніше двох днів від дати укладення договору; інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту: стандартна процентна ставка, відсотків річних – 912,50 % річних (або 2,5 % в день), знижена процентна ставка, відсотків річних (застосовується з дати видачі кредиту до 29 березня 2024 року, споживачем виконані умови для отримання знижки, зокрема до вказаного строку включно або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту) – 593,13 % річних (або 1,63 % в день), загальні витрати за кредитом за стандартною процентною ставкою – 72 000 грн 00 к., загальні витрати за кредитом (з урахуванням зниженої процентної ставки) – 69 900 грн 00 к., орієнтовна загальна вартість кредиту стандартною процентною ставкою – 80 000 грн 00 к., реальна річна процентна ставка за стандартною ставкою, відсотків річних – 99 923, 40 %, реальна річна процентна ставка (з урахуванням зниженої процентної ставки), відсотків річних – 46 397, 49 %; порядок повернення кредиту, тощо.
       Отже, враховуючи вищенаведене, нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
       Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним між первісним кредитором і  ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.
       Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Калініна С. К. про те, що для розрахунку заборгованості за процентами за кредитним договором № 4431873 суд першої інстанції повинен був застосовувати максимальну денну процентну ставку в 1 % відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування», то апеляційний суд виходить з наступного.
       Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
       Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно із Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 3498-IX), було доповнено частиною п`ятою, якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
       Закон № 3498-IX набрав чинності 24 грудня 2023 року.
       Враховуючи, що кредитний договір № 4431873 укладено 29 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності Законом № 3498-IX, до вказаного договору підлягала застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
       Водночас, заявник, посилаючись на те, що встановлений розмір процентної ставки у вищевказаному кредитному договорі в розмірі 1,63 % та 2,50 % не відповідав умовам чинного законодавства на момент укладення такого кредитного договору, не врахував, що пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5 %; протягом наступних 120 днів – 1,5 %.
       Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. 
       Таким чином за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після 24 грудня 2023 року (дати набрання чинності Законом № 3498-IX), денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.
       Оскільки кредитний договір № 4431873 від 29 лютого 2024 року був укладений впродовж перших 120 днів після набрання чинності Законом № 3498-IX, встановлена договором ставка в 1,63 % та 2,50 % відповідала чинному законодавству на момент його підписання.
       Таким чином апеляційний суд вважає безпідставним посилання адвоката на існування суперечності між встановленою кредитним договором процентною ставкою у розмірі 1,63 % та 2,50 % та положеннями частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», за якою максимальний розмір денної відсоткової ставки не може перевищувати 1 %.
       Отже позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом, що підтверджується умовами договору та доказами заборгованості.
       Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.        
       З урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами.
       Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
       Проте заперечуючи правильність нарахування заборгованості за кредитним договором  ОСОБА_1 та її представник не спростували розрахунок, складений позивачем.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.)
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).        
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Калініна С. К. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2025 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. Б. Сало