Справа № 462/5538/24                                Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/752/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
секретар Салата Я.І.
розглянувши у м. Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №462/5538/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08 жовтня 2024 року у справі за позовом Львівського міського  комунального підприємства «Львівводоканал» до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення,  -  

в с т а н о в и в :

       Позивач ЛМКП «Львівводоканал» 04.07.2024 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в розмірі 27635 грн 72 коп., а також стягнути судові витрати.
       Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , за якою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та користуються послугами ЛМКП «Львівводоканал», однак всупереч ст. 68 Житлового кодексу оплату за такі послуги здійснюють не в повному обсязі. Станом на момент звернення до суду з позовом заборгованість відповідачів за період з 01.05.2020 року по 01.06.2024 року становить 27635,72 грн, а тому просить позов задовольнити.
       Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08 жовтня 2024 року позов задоволено.
       Стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» 27635 (двадцять сім тисяч шістсот тридцять п`ять) грн 72 коп. заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період часу з 05.2020 року по 06.2024 року, а також по 1009,33 грн судового збору з кожного.
       Рішення оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення про стягнення з неї заборгованості незаконним та безпідставним. Стверджує, що з 11 серпня 2009 року до 14 серпня 2023 року вона перебувала у приватному закладі «Дитячий будинок «Надія», що підтверджується довідкою від 03.03.2025 року №28. З 14 серпня 2023 року по 14 серпня 2024 року проживала в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_2 , що стверджується договором оренди(найму) укладеного між нею як орендарем та ОСОБА_4 як орендодавцем. За адресою АДРЕСА_1 проживає її мати,яка позбавлена відносно неї батьківських прав та відповідно саме вона користується житлово-комунальними послугами. Чинним законодавством передбачено, що споживачі повинні оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, разом з тим, вона житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 не використовувала, оскільки за вказаною адресою не проживає, тому обов`язок по сплаті у неї відсутній. Звертає увагу, що права власності на квартиру у неї не має, а місце реєстрації не породжує обов`язку для сплати за житлово-комунальні послуги за відсутності доказів їх фактичного використання. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за безпідставністю. 
       Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ст.360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Згідно з ч.1-3 ст.367 ЦПУ України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Судом встановлені такі обставини.
       З довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію №1 від 02.05.2024 року, вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.4) 
       Згідно із відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №679552 від 08.07.2024 року з 19.05.2024 року ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_3 (а.с.13). 
       З листа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 04.09.2024 року вбачається, що відсутня інформація про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).
       Згідно із відомостями про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення від 18.06.2024 року вбачається, що нарахування за адресою АДРЕСА_1 проводиться за відсутності приладів обліку води відповідно до затвердженої рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 616 від 29.02.2008 року ( із змінами) норми водоспоживання, а саме 8,52 м. куб. на 1 особу на місяць. Водночас, за період з 05.2020 року по 06.2024 року за вказаною адресою наявна заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в розмірі 26761,74 грн. (а.с.6), а також заборгованість за абонентське обслуговування постачання води за період з 03.2022 року по 06.2024 року в розмірі 488,41 грн. та заборгованість за абонентське обслуговування відведення води в розмірі 385,57 грн (а.с.7-8).
       Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 
матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачам у спірний період послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, відмови ними від надання позивачем послуг у встановленому законом порядку, що б давало підстави для звільнення їх від оплати, суду не надано.
       Апеляційний суд частково не погоджується з таким висновком суду, враховуючи докази надані до суду апеляційної інстанції,які підтверджують відсутність підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 
       Зокрема, як вбачається з довідки №28 від 03.03.2025 року виданої Приватним закладом «Дитячий будинок «Надія» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 11 серпня 2009 року по 14 серпня 2023 року перебувала у дитячому будинку. На дитину отримувалась державна допомога по опіці в зв`язку з позбавленням матері батьківських прав (а.с.60). 
       Надалі з 14 серпня 2023 року по 14 серпня 2024 року ОСОБА_1 проживала в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_2 (а.с.55-59). 
       Згідно з приписами ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.
       Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.                                                                                                        Згідно з ч.1 ст.7 Закону споживач серед іншого має право : одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
       Відповідно до ч.2 ст.7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;
       Частиною 2 ст.8 Закону передбачено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний: забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів;
       При цьому, такому праву прямо відповідає визначений у ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов`язок, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
       Відповідно до ч.1,6 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.  Фізична особа може мати кілька місць проживання.
       Верховний Суд у своїй практиці займає однозначну позицію: споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.
       Разом з тим, з матеріалів апеляційної скарги та доданих до неї доказів, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 фактично не використовувала житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , оскільки в період виникнення заборгованості фактично там не проживала, тому на неї не може бути покладений обов`язок із сплати за послуги, які нею не використовувались. 
       Суд апеляційної інстанції вважає, що існують виняткові обставини, які надають право прийняти нові докази на стадії апеляційного розгляду.
       Зокрема,як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не отримала копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви, а тому була позбавлена можливості висловити свої заперечення з приводу позову та надати докази, які підтверджують факт її не проживання за адресою АДРЕСА_1 , а відповідно і невикористання житлово-комунальних послуг. 
       Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки ОСОБА_1 не є ні наймачем, ні власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , надала належні докази того, що вона не проживала у квартирі з 2009 року та відповідно не споживала комунальні послуги, знялась з реєстрації за цією адресою, а тому на неї не може бути покладений обов`язок по оплаті за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. 
       Зважаючи на викладене, рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період часу з 05.2020 року по 06.2024 року, а також  1009,33 грн судового збору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову Львівського міського  комунального підприємства «Львівводоканал» до   ОСОБА_1 .
       Рішення в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оскаржувалось, тому в цій частині залишається без змін. 
       Відповідно доп.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Згідно з ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2; 376 ч.1 п.1,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08 жовтня 2024 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити Львівському міському  комунальному підприємству «Львівводоканал» у задоволенні позову до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період часу з 05.2020 року по 06.2024 року, а також  1009,33 грн судового збору.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівводоканал» в користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 4542,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Головуюча суддя                                                                 Ю.Р. Мікуш

Судді:                                                                         Т.І. Приколота 

Р.В. Савуляк