Справа № 127/5895/23
Провадження № 22-ц/801/1629/2025
№ 22-ц/801/1628/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н.М.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року	Справа № 127/5895/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О. Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
за участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 04 червня 2025 року, ухвалені у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Бессараб Н. М., повний текст рішення складений 19 травня 2025 року, дата складення повного тексту додаткового рішення невідома, 

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, де з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частину садового будинку, позначеного на плані літ. «А» загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею - 42,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: тамбур літ. "а", ганок, ганок, №1 хвіртка, №2 огорожа, №3 ворота, гараж літ. "Б", сарай літ. "в", №4 вигрібна яма, №5 криниця за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельних ділянок для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541, площею 0,0234 га, та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540, площею 0,0233 га, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 18 листопада 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей, один з яких є неповнолітнім - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року шлюб сторін було розірвано в судовому порядку, без участі та відома позивача. Про розірвання шлюбу ОСОБА_1 випадково дізналася лише у серпні 2020 року, так як з відповідачем в 2019 році і надалі проживала спільно однією сім`єю разом з дітьми, в іншому шлюбі вони не перебували, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім`ї. За спільні кошти придбавали предмети домашнього побуту, тобто взаємно опікувалися один одним. Те, що шлюб сторін був офіційно розірваний з жовтня 2019 року для позивача було несподіванкою, введенням відповідачем позивача та суд в оману, бо сім`я зберігалася і звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач про це ОСОБА_1 не повідомляв, у позовній заяві зазначив навмисно неправильний номер її телефону та адресу.
У період шлюбу, 20 лютого 2018 року, сторони за договорами купівлі-продажу придбали земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370 за адресою: АДРЕСА_3 , а також незавершене будівництво, яке знаходилось на цій присадибній земельній ділянці: садовий будинок, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3. 
Як зазначає позивач, після придбання земельної ділянки та незавершеного будівництва сторони вирішили його добудувати та для цього відповідно до договору купівлі-продажу від 02 листопада 2018 року позивач продала належну їй на праві власності квартиру в м. Жмеринці, а кошти в розмірі 250000,00 грн були витрачені на придбання будівельних матеріалів, будівництва житлового будинку. Також сторони продали за договором купівлі-продажу від 19 березня 2018 року квартиру, яка знаходилася по АДРЕСА_4 , яка була придбана під час шлюбу, і кошти в розмірі 125000,00 грн було вкладено в будівництво вищевказаного будинку. Крім того, позивач здійснювала підприємницьку діяльність, починаючи з 2015 року отримувала великі прибутки від нього, які використовувалися на будівництво купленого ними садового будинку. Так фактично до кінця 2018 року будинок був повністю побудований, набув житлового стану, зроблені всі внутрішні роботи, з підключенням всіх комунікацій, придбані меблі і в квітні 2019 року сторони вселилися в нього і проживали разом однією сім`єю до вересня 2021 року. В жовтні 2020 року відповідач здав будинок в експлуатацію, а 17 листопада 2020 року зареєстрував право власності на своє ім`я.
Фактично, під час перебування у шлюбі на придбаній земельній ділянці сторони побудували житловий будинок загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., позначений на плані літ. «А», тамбур літ. «а», ганок, ганок, хвіртка № 1, огорожа № 2, ворота № 3, вигрібна яма, криниця № 5. 
Відповідач намагався позбавити позивача права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 , а саме звертався до суду з позовами про поділ цього будинку, з позбавленням права власності на нього, з виплатою грошової компенсації лише за 12% незавершеного будівництва, про право власності на його ім`я на весь будинок, однак, рішенням Вінницького міського суду від 26 жовтня 2021 року у позові було відмовлено. 
Крім того, без відома та згоди позивача ОСОБА_2 поділив земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370, для індивідуального садівництва, яку сторони придбали разом відповідно до договору купівлі-продажу від 20 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 . У результаті поділу сформовано дві земельні ділянки: кадастровий номер 0510100000:02:104:0541, площею 0,0234 га, та площею 0,0233 га за кадастровим № 510100000:02:104:0540 для індивідуального садівництва по АДРЕСА_3 , право власності на які зареєстровано за відповідачем.
На даний час відповідно до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 грудня 2023 року №3229 вказаним об`єктам нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .
Позивач вважає, що хоча відповідач і зареєстрував право власності на будинок своє ім`я, проте, право на частину цього будинку позивачем не втрачено, оскільки будинковолодіння ними побудоване разом, за спільні кошти, як відповідно і на земельну ділянку, тому позивач звернулася до суду з цим позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2025 року позов задоволено. Поділено спільне сумісне майно подружжя  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , а саме: садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541, площею 0,0234 га, та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540, площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, по 1/2 (ідеальній) частці, право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) та на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13420,00 грн судового збору.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 20000,00 грн. У задоволенні решти суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовлено.
Не погоджуючись із такими рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує їх в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувані рішення незаконними, ухваленими за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, також відмовити у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Обґрунтовуючи доводи скарги, відповідач вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо доведеності факту спільного проживання із позивачем після розірвання шлюбу, оскільки зібрані у справі докази свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ще у 2019 році, а отримання нею інформації та відсутність наступних дій з оскарження рішення суду вказує на те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені.
Оформлення позивачем кредиту на купівлю меблів також не вважає свідченням спільного проживання після розірвання шлюбу, оскільки ці події мали місце ще до того, як шлюб був розірваний, до того ж це не може бути підтвердженням, що меблі придбавалися саме у спірний будинок.
Звертає увагу, що наявність однакової адреси зареєстрованого місця проживання та спільних фотографій зі святкувань окремих подій також не може бути підтвердженням спільного проживання однією сім`єю.
Вважає, що суд помилково врахував показання свідків, адже вони вказували лише на окремі разові випадки, коли вони бачили позивача у будинку чи на окремих святах, проте такі обставини не є підтвердженням постійного спільного проживання сторін, ведення спільного господарства та бюджету. Ними не надавалися пояснення щодо походження коштів, за які здійснювалося будівництво будинку, факту використання коштів від продажу квартир на будівництво спірного будинку. 
Таким чином, відсутність доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу виключає можливість виникнення у сторін спільної сумісної власності на майно та його поділ. 
Разом із тим вказує, що після розірвання шлюбу судовим рішенням від 05 листопада 2019 року ним за рахунок власних коштів здійснювалося будівництво садового будинку, господарських будівель, здача їх в експлуатацію та реєстрація права власності, тому на садовий будинок не поширюється режим спільної сумісної власності.
В свою чергу вважає помилковим незастосування до спірних правовідносин строку позовної давності. 
Скаржник також вказує на хибність висновків суду першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат, вважаючи, що позивачем не надано доказів вартості правничої допомоги та її оплати, а надані докази суперечать один одному. До того ж, судом невраховано, що заявлений позивачем розмір судових витрат не є співмірним з тяжкістю та тривалістю справи, часом витраченим адвокатом на надання правничої допомоги. 
04 липня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у кому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що відповідачем не наведено з посиланням на матеріали справи підстави невідповідності висновків суду обставинам справи. неправильного застосування норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1998 року, який між ними розірвано згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року
Зі змісту даного рішення суду встановлено, що суд розглянув справу про розірвання шлюбу між сторонами у відсутність ОСОБА_1 , від якої відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та заява про розгляд справи у її відсутність не надходили. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою, надісланий на адресу ОСОБА_1 , з відміткою причини повернення «адресат відсутній».
Відповідно до паспорта громадянина України позивач ОСОБА_1 з 03 жовтня 2018 місце її проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 . 
Згідно з витягом з реєстру Агрономічної територіальної громади №2022/000851209 від 20 жовтня 2022 року, місце проживання ОСОБА_1 з 20 жовтня 2022 року зареєстровано за адресою: тупик АДРЕСА_6 . 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №335582875 від 14 червня 2023 року земельна ділянка та житловий будинок за адресою: тупик АДРЕСА_6 зареєстровані на праві власності за позивачкою ОСОБА_1 з 05 січня 2022 року та з 08 вересня 2022 року відповідно..
Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 09 березня 2023 року відповідач ОСОБА_2 у м. Вінниці не зареєстрований.
Згідно з інформацією управління ДМС України у Вінницькій області від 10 березня 2023 року, місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 . 
Місце проживання неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21 жовтня 2022 ркоу зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .
У період шлюбу сторін по справі, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О. О., зареєстрованого в реєстрі за №533, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,0467 га за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки: 0510100000:02:104:0370. 
Відповідно до п. 5.8 цього договору, він укладений за згодою дружини покупця – ОСОБА_1 . 
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 лютого 2018 року, у той же день, право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Крім того, у період шлюбу сторін по справі, відповідно до договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О. О., зареєстрованого в реєстрі за №532, ОСОБА_2 придбав незавершене будівництво: садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12%, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , і знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 0,0467 га, кадастровий номер земельної ділянки: 0510100000:02:104:0370. Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва. Вказана земельна ділянка відчужується в повному розмірі одночасно з відчуженням вищевказаного незавершеного будівництва. 
Відповідно до п. 1.15 цього договору, він укладений за згодою дружини покупця – ОСОБА_1 . 
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 лютого 2018 року, у той же день, право власності на об`єкт незавершеного будівництва: садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12%, сарай літ. «Б», огорожа №1, 2, колодязь №3 зареєстровано за ОСОБА_2 .
До матеріалів справи додано технічний паспорт на садовий будинок незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 станом на 16 січня 2016 року, виготовленого на ім`я попереднього власника ОСОБА_5 .
Судом також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Богутенко О. В., зареєстрованого в реєстрі за №400, ОСОБА_2 продав за 125000,00 грн квартиру АДРЕСА_7 , яка належала продавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2000 року та зареєстрованого в КП ВООБТІ 16.11.2000 в реєстровій книзі №8 (т. 1 а.с. 21-23).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.11.2018, посвідченого державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори Антал Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №2-1326, ОСОБА_1 продала за 250000 грн. однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 1997 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 02 вересня 1997 року за реєстровим №8.
Матеріали справи містять спільні фотографії позивача та відповідача, їх молодшого сина, їхніх друзів, родичів та кумів у спірному будинку та на його території по АДРЕСА_1 , а також у ресторані; фотографії спірного будинку зовні та всередині.
За інформацією Головного управління ДПС у Вінницькій області №3215/5//02-32-24-03-15 від 13 березня 2024 року, згідно Реєстру самозайнятих осіб ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець перебуває на податковому обліку в Жмеринській ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області з 08 вересня 2015 року по 31 серпня 2021 року як платник податків за основним місцем обліку. Доходи фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відповідно до поданих декларацій платника єдиного податку складають: 2015 рік - 90980,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця № 9274015145 від 21.01.2016, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2016 рік - 225925,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №9267982889 від 24.01.2017, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2017 рік - 208875,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця №12783292 від 18.01.2018 р., вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування); 2018 рік - 222555,00 грн. (податкова декларація платника єдиного податку – фізичної особи - підприємця №4513163 від 14.01.2019, вид підприємницької діяльності: 56.10 - діяльність ресторанів надання послуг мобільного харчування).
Згідно технічних умов стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 0510100000:02:104:0370, виданих 18 грудня 2018 року, які є додатком №1 до договору приєднання до електричних мереж від 07 грудня 2018 року №11238, виданих замовнику ОСОБА_2 , прогнозований рік уведення об`єкта в експлуатацію 2018-2020р.р.
За даними технічної документації електрообладнання житлового будинку гр. ОСОБА_2 у АДРЕСА_3 , кадастровий № 0510100000:02:104:0370, протоколом №375 від 10 лютого 2020 року вимірювання опору розтікання на основних заземлювачах і заземленнях магістралей, вимірювався контур заземлення, дата останньої повірки 1 квартал 2019. Протоколом №376 від 10 лютого 2020 року вимірювання зв`язку між заземлювачами і заземленими установками, вимірювався контур заземлення вивід №1, контур заземлення вивід №2, дата останньої повірки 1 квартал 2019.
10 липня 2020 року між ТОВ «Енера Вінниця» та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 укладені договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (для побутових споживачів) №570004826, заява-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. 
На замовлення ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на садовий будинок по АДРЕСА_3 станом на 18 вересня 2020 року.
09 жовтня 2020 року Департаментом архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта садового будинку по АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки 0510100000:02:104:0370.
Згідно відповіді №795674 від 19 вересня 2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на дату відповіді земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:02:104:0370 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованою не значиться.
Згідно відповідей №795706, №795713, №795681 від 19 вересня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки ФОП ОСОБА_6 , б/н, від 17 грудня 2021 року, витягу з Державного земельного кадастру, виданого 24 грудня 2021 відділом №2 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0523279592021, витягу з Державного земельного кадастру, виданого 24 грудня 2021 відділом №2 управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0523279582021, за ОСОБА_2 05 січня 2022 на праві власності зареєстровано земельну ділянку площею 0,0233 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0540 та земельну ділянку площею 0,0234 га кадастровий номер 0510100000:02:104:0541 за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до звітів оцінювача ТОВ «Подільський експертний центр» про експертно-грошову оцінку земельних ділянок від 27 лютого 2023 року, власником яких є ОСОБА_2 , ринкова вартість земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га становить 375000,00 грн, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:104:0541, площею 0,0234 га становить 377000,00 грн. 
Згідно звіту про оцінку майна ТОВ «Подільський експертний центр» від 27 лютого 2023 року, ринкова вартість садового будинку літ «А», загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 становить 4289950,00 грн.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №3229 від 14 грудня 2023 року, присвоєно адресу садовому будинку по АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_2 , розташованому на земельних ділянках площею 0,0233 га кадастровий №0510100000:02:104:0540 та площею 0,0234 га кадастровий №0510100000:02:104:0541 - АДРЕСА_2 .
Згідно відповіді №795733 від 19 вересня 2024 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером 2227803505101 значиться зареєстрованим з 20 листопада 2020 року на праві власності за ОСОБА_2 в цілому, на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О. О. №532, декларації про готовність об`єкта Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради №ВН101201006721, рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1062 від 02 травня 2024 року, акта про прийняття об`єкта в експлуатацію від 29 квітня 2024 року, садовий будинок «А», ганок, тамбур «а», ганок, гараж «Б», альтанка «В», сарай «в», хвіртка №1, огорожа №2, ворота №3, вигрібна яма №4, колодязь №5, загальною площею 83,3 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. 
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 липня 2023 року у справі №130/1535/23 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, що складає 731372,00 гривні за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют НБУ станом на 05 червня 2023 року, основного боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 3656,85 грн судового збору. У вказаному рішенні зазначено, що позивачка 13 червня 2023 року звернулась до суду з цим позовом і вказала, що 18 лютого 2018 року позичила своєму сину ОСОБА_2 20000,00 доларів США на купівлю земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_3 , що на день звернення з позовом до суду складає 731372,00 грн за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют НБУ станом на 05 червня 2023 року. Про отримання боргу ОСОБА_2 написав відповідну розписку, де зазначено, що він зобов`язується повернути борг до 18 лютого 2021 року. Проте ні 18 лютого 2021 року, ні пізніше, незважаючи на неодноразові нагадування, боргу не повернув, а тому позивачка просить його стягнути в судовому порядку. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення свідків, вважав підтвердженим факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю після ухвалення судом 04 жовтня 2019 року рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року. Відповідно за умови встановлення судом спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. За недоведеності відповідачем самостійного придбання за позичені у своєї матері грошові кошти не в інтересах сім`ї земельної ділянки з незавершеним будівництвом та будівництва спірного будинку, який прийнятий ним в експлуатацію, факту, дійшов висновку, що на спірний будинок за адресою:  АДРЕСА_2 (раніше 6) та на земельні ділянки за цією ж адресою, з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки на час перебування у шлюбі сторони купили земельну ділянку та незавершене будівництво на ній та на час проживання сторін після розірвання шлюбу однією сім`єю добудували і прийняли в експлуатацію житловий будинок на цій земельній ділянці, а відповідачем не доведено, що спірне майно придбавалося та будувалося за його особисті кошти, тому таке майно є їх спільною власністю, зокрема, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а тому кожному з них належить 1/2 частина зазначеного майна.
Щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, то суд вважав, що посилання відповідача на дату рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами - 04.10.2019, не може вважатися початком перебігу строку позовної давності у спорі між сторонами по поділ спільно нажитого майна подружжя, оскільки, про наявність порушеного права ОСОБА_1 дізналася в серпні 2020 року і доказів протилежного відповідач суду не надав, тому суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений, а отже й відсутні підстави для його застосування до спірних правовідносин.
З такими висновками суду першої інстанції належить погодитися, вони є правильними, об`єктивними, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами 1 та 2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Положеннями ст. 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. 
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Надавши належну правову оцінку доказам, наданим сторонами та наявним у матеріалах справи, суд першої інстанції, з урахуванням наведених вище критеріїв оцінки доказів, дійшов загалом обґрунтованого висновку про доведеність матеріалами справи та поясненнями свідків факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю після ухвалення судом 04 жовтня 2019 рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року.
Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджується факт наявності між сторонами після розірвання шлюбу відносин, притаманних подружжю: спільне проживання сторін, наявність спільного побуту, про що зауважували свідки, спільного відпочинку, а також несення витрат на утримання своєї сім`ї, вирішення спільних майнових питань.
Належить також відмітити, що після ухвалення судом 04 жовтня 2019 року рішення про розірвання шлюбу до вересня 2021 року сторони не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі (шлюбах) та не мали інших постійних стосунків, які притаманні подружжю, доказів зворотного матеріали справи не містять та сторонами не доведено.
Натомість відповідач, заперечуючи факт спільного проживання із відповідачем однією сім`єю після ухваленого судом рішення від 04 жовтня 2019 року, як правильно вказав суд першої інстанції, власних аргументів та доказів на спростування наведених обставин не надав, натомість обмежився лише запереченнями цих обставин без належного їх обґрунтування. 
Таким чином, доводи його апеляційної скарги щодо недоведеності факту спільного проживання з позивачем після розірвання шлюбу є неспроможними.
Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Отже, норми ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі  № 525/511/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 728/1170/16-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно із ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно на підставі закону вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено обсяг спільного нажитого сторонами майна: садовий будинок за адресою:  АДРЕСА_2 (раніше 6) та на земельні ділянки за цією ж адресою, з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , на які поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідач заперечуючи поширення на вказане нерухоме майно презумпції права спільної сумісної власності подружжя, посилається на те, що сторони набули об`єкт незавершеного будівництва та знову ж таки після розірвання шлюбу він самостійно закінчив його будівництво, ввів в експлуатацію та зареєстрував право власності. Тобто, за твердженням, скаржника, право власності на спірний садовий будинок він набув після розірвання шлюбу, тому він не підлягає поділу. 
Однак з такими доводами відповідача погодитися не можна, оскільки як слідує із з матеріалів справи, зокрема, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 лютого 2018 року, договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20 лютого 2018 року, відповіді №795733 від 19 вересня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером 2227803505101 значиться зареєстрованим з 20 листопада 2020 року на праві власності за ОСОБА_2 в цілому, на підставі договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 20 лютого 2018 року, декларації про готовність об`єкта Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради №ВН101201006721, за адресою: АДРЕСА_3 , під час перебування у шлюбі та під час проживання сторін, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано на праві власності земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .
Надалі, відповідачем здійснено поділ придбаної в шлюбі з позивачем земельної ділянки на дві земельні ділянки: з кадастровим номером 0510100000:02:104:0541 площею 0,0234 га та з кадастровим номером 0510100000:02:104:0540 площею 0,0233 га, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , а також змінена адреса за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №3229 від 14 грудня 2023 року «Про присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна».
З огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, які проживали спільно без державної реєстрації шлюбу, а також, як правильно зазначив суд першої інстанції, враховуючи відсутність спростування у даній справі презумпції спільної власності подружжя, встановлені у справі обставини не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю відповідача. Натомість вони є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та, відповідно, — для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього майна.
Належить також вказати, що введення будинку в експлуатацію після розірвання шлюбу не може бути підставою для позбавлення позивача права на частку у спільній сумісній власності на нього. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2024 року у справі № 308/2147/21.
За правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 554/6043/20, відповідно до якої ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів із дня реєстрації заяви.
Введення об`єкта в експлуатацію - це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація.
Водночас ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23).
Таким чином, за висновками Верховного Суду введення будинку в експлуатацію - це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.
За таких обставин суд першої інстанції в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя обґрунтовано визнав за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної нерухомості.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом є безпідставними, з огляду на таке.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У ч. 2 ст. 72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки встановлено, що справа про розірвання шлюбу була розглянута за відсутності ОСОБА_1 та доказів про її обізнаність щодо розірвання шлюбу до серпня 2020 року сторонами не надано, тому саме з цього часу слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться фактично до власного заперечення переоцінки доказів у справі,
Щодо додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року, то слід зазначити, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року стосується вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 . 
Як убачається із матеріалів справи, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 30000,00 грн витрат на правничу допомогу.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст. 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно з ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З вимог ст. 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/ 16-ц.
Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 виснувала, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала: «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Частина 3 ст. 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України).
Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Поряд з цим, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, викладено такі висновки щодо вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу: 
«Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).
У розумінні умов ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23.
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Як слідує із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції користувалася послугами адвоката Вдовцової Л. К. згідно з ордером від 16 березня 2023 року серії АВ №1059979, виданим на підставі договору про надання правової допомоги №25 від 15 березня 2023 року та згідно з ордером від 12 серпня 2024 року серії АВ №1146224, виданим на підставі договору про надання правової допомоги №82 від 12 серпня 2024 року.
У той же час, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем до заяви про ухвалення додаткового рішення надано договори про надання правової допомоги у цивільному провадженні від 07 лютого 2023 року №6 та від 18 листопада 2024 року №25, укладені між адвокатом Вдовцовою Л. К. та позивачкою ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 1.1, 4.1 договору від 07 лютого 2023 року передбачено, що виконавець бере на себе зобов`язання надавати необхідні правові послуги замовнику у цивільному провадженні про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю у Вінницькому міському суді Вінницької області. За надання правової допомоги, правових послуг, замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар у розмірі 15000,00 грн в день укладення договору, або в період, який буде погоджено між сторонами.
Відповідно до п. 1.1, 4.1 договору від 18 листопада 2024 року виконавець бере на себе зобов`язання надавати необхідні правові послуги замовнику у цивільному провадженні за №127/5895/23 спір про поділ майна подружжя у Вінницькому міському суді Вінницької області. За надання правової допомоги, правових послуг, замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар у розмірі дод. 15000,00 грн в день укладення договору, або в період, який буде погоджено між сторонами.
Згідно наданого адвокатом Вдовцовою Л. К. акту виконаних робіт №15 загальна вартість наданих адвокатом послуг по даній справі становить 30000,00 грн., з яких: надання юридичних консультацій, адвокатські запити, підготовка письмових доказів, починаючи з лютого 2023 року, ознайомлення з діючим законодавством на даний період по предмету спору 10 год. – 5000,00 грн; оформлення адвокатських запитів, складання первісного позову, заяви про забезпечення позову, заяви про витребування інвентарної справи на будинок, господарські будівлі та споруди, заяви про призначення та проведення судово-технічної та земельно-технічної експертизи по справі, складання позовної заяви зі зміненим предметом позову та подача її з відповідними документами до Вінницького міського суду Вінницької області 20 год.- 10000,00 грн; участь в судових засіданнях в даній справі в період 2023 р. - 2025 р. - 40 год.- 15000,00 грн.
Сплата позивачем ОСОБА_1 адвокату Вдовцовій Л. К. 30000,00 грн. за надання правової допомоги підтверджується квитанціями №11 від 07 лютого 2023 року та №37 від 18 жовтня 2024 року.
Суд першої інстанції, з урахуванням повного задоволення позовних вимог та наведеного орієнтовного розміру витрат на правничу допомогу, заявленого у позовній заяві у 20000,00 грн, а також складності справи; часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягу наданих адвокатом послуг; ціни позову, з урахуванням значного перевищення остаточного розміру таких витрат, зазначених в акті виконаних робіт у 30000,00 грн, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 20000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Апеляційний суд певним чином погоджується із аргументами скарги щодо того, що позивачем не надано до відповідних договорів до ордерів на надання правничої допомоги адвокатом Вдовцовою Л. К. та навпаки ордерів до договорів про надання правничої допомоги, з урахуванням яких здійснений розподіл судових витрат. Однак судом першої інстанції фактично допущено адвоката Вдовцову Л. К. до участі у справі в якості представника позивача та вона бере участь у справі з початку розгляду справи у суді першої інстанції, тому відмова у вирішенні питання про розподіл судових витрат саме з цих підстав призведене до допущення надмірного формалізму і непропорційності між застосованими засобами та поставленою метою під час ухвалення додаткового судового рішення.
Таких висновків апеляційний суд дійшов з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 947/19113/20.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції безпомилково визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін, зібраним у справі доказам. Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості, є об`єктивними, такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні у справі правовідносини.
Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених учасниками справи у суді апеляційної інстанції, необхідно зазначити наступне.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Під час розгляду справи апеляційним судом представник ОСОБА_1 – адвокат Вдовцова Л. К. просила стягнути з відповідача на користь позивача 12000,00 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи апеляційним судом.
Так, позивач ОСОБА_1 під час розгляду справи апеляційним судом користувалася правничою допомогою адвоката Вдовцової Л. К. відповідно до ордеру серії АВ №1223933 від 20 серпня 2025 року, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги №25 від 03 липня 2025 року.
На підтвердження понесених витрат стороною позивача поданий договір про надання правової допомоги у цивільному провадженні №25 від 03 липня 2025 року, акт виконаних робіт від 21 серпня 2025 року та квитанція №37 від 03 липня 2025 року на суму 12000,00 грн.
Відповідно до п. 1.1, 4.1 договору від 03 липня 2025 року передбачено, що виконавець бере на себе зобов`язання надавати необхідні правові послуги замовнику у цивільному провадженні по справі №127/5895/23 за позовом ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді. За надання правової допомоги, правових послуг, замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар у розмірі 12000,00 грн в день укладення договору, або в період, який буде погоджено між сторонами.
Сплата гонорару у сумі 12000,00 грн підтверджується квитанцією від 03 липня 2025 року №37 
Згідно наданого адвокатом акту виконаних робіт від 21 серпня 2025 року загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 12000,00 грн, з яких: надання юридичних консультацій по справі 2 год. – 1000,00 грн; ознайомлення з апеляційними скаргами ОСОБА_2 на судові рішення суду першої інстанції 4 год. – 2000,00 грн, складання відзивів на апеляційні скарги 5 год. – 4000,00 грн, участь у судовому засіданні у даній справі – 5000,00 грн.
Враховуючи зазначені вище норми законодавства що регулює питання розподілу судових витрат, складність справи, необхідність надання позивачу ОСОБА_1 адвокатом Вдовцовою Л. К. послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, взявши до уваги надану професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума в 12000,00 грн. на професійну правничу допомогу, яка доведена відповідними доказами є співмірним, розумним розміром понесених витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі, а тому остання підлягає стягненню з відповідача. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 травня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 04 червня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12000,00 грн витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. С. Панасюк

Т. Б. Сало