УХВАЛА
 
25 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 679/1690/13-ц
провадження № 61-10612ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                          
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нетішинського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила:
 
- визнати рішення головного державного виконавця Нетішинського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Данюка М. А. щодо відмови у закінченні виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року неправомірними;
 
- зобов`язати головного державного виконавця Нетішинського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Данюка М. А. винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року, відкритого на підставі виконання виконавчого листа у справі № 679/1690/13-ц, виданого Нетішинським міським судом Хмельницької області, яким стягнуто щомісячно з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 липня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття - ОСОБА_2 ;
 
- зобов`язати головного державного виконавця Нетішинського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Данюка М. А. винести постанову про зняття арешту на все майно, належне ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року;
 
- зобов`язати головного державного виконавця Нетішинського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) Данюка М. А. виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.
 
Нетішинський міський суд Хмельницької області ухвалою від 11 червня 2025 року, яку залишив без змін Хмельницький апеляційний суд постановою від 05 серпня 2025 року, в задоволенні скарги відмовив.
 
15 серпня 2025 року Бойко Є. В. , який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у вказаній вище справі.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
 
Суд встановив, що Нетішинський міський суд Хмельницької області рішенням від 30 липня 2013 року у справі № 679/1690/13-ц стягнув щомісячно з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
За виконавчим листом, виданим на виконання цього судового рішення, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, яке перебуває на примусовому виконанні в Нетішинському відділі ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ). В межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, постановою державного виконавця Семенюка К. А. від 20 березня 2018 року на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 накладено арешт та вчиненні інші дії на примусове виконання рішення суду.
 
Станом на 13 грудня 2020 року - дата набуття дитиною повноліття, заборгованість за аліментами ОСОБА_1 за рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 липня 2013 року у справі № 679/1690/13-ц складала 269 364,39 грн.
 
Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
18 грудня 2024 року на адресу Нетішинського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області ЦМУМЮ (м. Київ) надійшла письмова заява ОСОБА_1 , в якій вона просила виключити її з реєстру боржників та зняти арешт з майна, у зв`язку зі смертю стягувача ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
На вищевказану заяву головний державний виконавець надав відповідь № 1 від 02 січня 2025 року, в якій вказав, що станом на 02 січня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 становить 269 364,39 грн. Повідомив, що видалення з реєстру боржників буде здійснено відразу після сплати нею заборгованості зі сплати аліментів. До вказаної відповіді державний виконавець долучив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.
 
08 квітня 2025 року на адресу Нетішинського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява представника боржника адвоката Бойка Є. В. про закінчення виконавчого провадження, в якому він просив закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року у зв`язку зі смертю стягувача та виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.
 
На вищевказану заяву представника боржника державний виконавець надав відповідь № 10763 від 21 квітня 2025 року, в якій повідомив, що у відділі на виконанні дійсно перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 і станом на 21 квітня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів становить 269 364,39 грн. Також роз`яснив, що враховуючи той факт, що рішення суду про стягнення аліментів допускає правонаступництво, та наявна заборгованість зі сплати аліментів, для закінчення виконавчого провадження за пунктом 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» немає підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людиниодним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, пункт 77, та від 05 липня 2005 року у справі «Агротехсервіс проти України», заява № 62608/00, пункт 42).
 
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
 
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (абзаци тринадцятий, чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону №1404-VIII (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
 
Конституційний Суд України зазначив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин сьомої, дев`ятої, пункту 2 частини шістнадцятої статті 236-8 Кримінально-процесуального кодексу України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон - № 1404-VIII).
 
За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII за цим Законом підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами в передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
 
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
 
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Отже, статтею 1 Закону № 1404-VIII законодавець урегулював, що примусове виконання рішень уповноваженими цим Законом органами та особами здійснюється у межах повноважень та у спосіб, що визначені, зокрема, Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
 
У пункті 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
 
Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону № 1404-VIII у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
 
Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
 
ОСОБА_2 по досягненню повноліття є правонаступником стягувача ОСОБА_3 , яка вибула із встановлених судом правовідносин і право на отримання боргу по аліментах за період з 16 липня 2013 року по 31 грудня 2020 року перейшло до ОСОБА_2 як власника аліментів, що підлягають сплаті на виконання рішення суду.
 
ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 та є її єдиним спадкоємцем.
 
Отже, правовідносини щодо стягнення аліментів допускають правонаступництво, а у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.
 
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що дії державного виконавця при здійсненні виконавчих дій відповідали наведеним вимогам закону, а отже він діяв в межах наданих йому повноважень, в порядку та у спосіб, визначені чинним законодавством України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 серпня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нетішинського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров