Справа № 464/6546/24                                Головуючий у 1 інстанції: Борачок М. В. 
Провадження № 22-ц/811/405/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       19 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В. 
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.        
       розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Кредитної спілки "Орізон" на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року в складі судді Борачка М.В. в справі за позовом Кредитної спілки «Орізон» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
                                                       встановив:
У вересні 2024 року позивач КС «Орізон» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути інфляційні збитки, три відсотки річних, пеню за період з 16.09.2019 по 17.09.2024 в розмірі 74813,91 грн. та судові витрати.
Вимоги обґрунтовані тим, що 28.09.2007 між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №43-2, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 5430 грн. Представник позивача зазначив, що кредитною спілкою надано відповідачу в користування на строк згідно підпункту 2.1 кредитного договору кредитні кошти, однак останній свої зобов`язання перед позивачем за кредитним договором не виконав в повному обсязі, відтак кредитна спілка була змушена звернутися в суд за захистом свого особистого майнового права та інтересу. 
02.12.2008 Франківським районним судом м.Львова видано судовий наказ про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7200,86 грн. та судові витрати в розмірі 104,00 грн. 
Крім цього, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.10.20217 у справі №464/4812/17 вирішено стягнути із ОСОБА_1 25864,19 грн. боргу за кредитним договором №43-2 від 28.09.2007. Незважаючи на ухвалені судові рішення, відповідач і надалі в добровільному порядку не виконує умови кредитного договору. Оскільки, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо вчасного повернення кредитних коштів та процентів за користування ними, чим порушив умови Кредитного договору, просить позов задовольнити та стягнути з нього інфляційні збитки, 3% річних, пеню нараховані за період часу з 16.09.2019 по 17.09.2024 в розмірі 74813,91 грн.
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року позов Кредитної спілки «Орізон» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Орізон» 5030 (п`ять тисяч тридцять) грн. 91 коп., з яких 3662,15 грн. інфляційні втрати та 1368,76 грн. 3% річних. В решті позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 203 (двісті три)грн. 48 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив позивач КС «Орізон», з рішенням не погоджується.
Зазначає, що зобов`язання за кредитним договором не є натуральним, оскільки ці зобов`язання отримали судовий захист на підставі відповідних судових рішень, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь період невиконання рішення суду про стягнення коштів в межах строку позовної давності, який обчислюється останніми трьома роками, які передували подачі позову.
В оскаржуваному рішенні не враховано, що вимоги заявлені позивачем щодо встановленого за погодженням сторін у кредитному договорі п`ятирічного строку давності, а саме з 16.09.2019 до 17.09.2024.
Також судом не враховано, що одночасне стягнення з учасника цивільних відносин, який порушив зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зщобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.
На думку апелянта, інфляційні збитки, 3% річних за період часу з 01.10.2007 по 30.09.2016 в сумі 16082,98 грн. підлягає включенню до загальної суми для розрахунку інфляційних збитків.
Стверджує, що нарахована пеня в розмірі двох облікових ставок НБУ в сумі 49704,74 грн. входить до комплексного розрахунку інфляційних збитків, нарахованих позивачем за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій та відповідає вимогам чинного законодавства.
Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 рокута ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договром, а ціна позову є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.        
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на дату звернення КС «Орізон» до суду з даним позовом, має невиконане грошове зобов`язання за кредитним договором у розмірі 34773,49 грн., який встановлено судовим наказом від 02.12.2008, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 у справі №464/6565/13, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.10.2017 у справі №464/4812/17.
При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п.41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)).
Матеріали справи не містять, та відповідачем не подано будь-які докази погашення заборгованості за кредитним договором.
У справі, що розглядається, зобов`язання за кредитним договором не є натуральним, оскільки ці зобов`язання отримали судовий захист судовими рішеннями, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь період невиконання рішення суду про стягнення коштів в межах строку позовної давності, який обчислюється останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Разом з тим, згідно розрахунку позивача, нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних здійснено за період з 16.09.2019 по 17.09.2024.
В свою чергу,  в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», та який діє на сьогоднішній час.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Позивач звернувся до суду з даним позовом 25 вересня 2024 року та, зокрема, просить стягнути 3% річних та інфляційне збільшення, для розрахунку вказаних сум за основу бере заборгованість стягнуту попередніми рішеннями суду, в тому числі і інфляційні збитки та 3% річних у сумі 16082,98 грн. стягнутих рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10.10.2017.
Разом з цим, не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.
З врахуванням наведеного суд взяв за основу розрахунку загальну суму заборгованості по кредиту стягнуту судовим наказом від 02.12.2008 (7200,86 грн.), суму відсотків по кредиту стягнуту рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 у справі №464/6565/13 (1708,44 грн.), суму нарахованих та несплачених відсотків по кредиту стягнуту рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.10.2017 у справі №464/4812/17 (9781,21 грн.), а всього у розмірі 18690,51 грн. та період розрахунку з 16.09.2019 по 23.02.2022.
Навівши відповідні розрахунки, суд стягнув з відповідача на користь позивача 3662,15 грн. грн. інфляційних втрат та 1368,76 грн. 3% річних.
Що стосується стягнення неустойки, то у кредитному договорі №43-2 від 28 вересня 2007 року розмір неустойки (пені) не зазначений, інших доказів, що сторонами кредитного договору узгоджено розмір неустойки у разі порушення боржником зобов`язання до суду не подано, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, комісії).
При вирішенні спору суд врахував судовку практику, зокрема, правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №757/42885/19.
Крім цього, суд стягнув з відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення якстатті 3 ЦК Українизагалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).
Судом встановлено, що 28 вересня 2009 року між КС «Орізон» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 43-2, згідно з п. п. 1.1, 1.2, позивач зобов`язувався, надати відповідачу кредит на споживчі цілі в сумі 5430 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором (а.с. 3).
Укладенню договору передувала заява ОСОБА_1 від 28.09.2007 та Анкета члена «Львівської філії № 1 КС «ОРІЗОН» (а.с. 5-6). 
Згідно підпункту 2.1 кредитного договору кредит був наданий строком на 12 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту.
Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п.2.1 кредитного договору (підпункт 2.3 кредитного договору).
Згідно підпункту 3.1 кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становлять 36 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту.
Встановлено, що позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином і надав відповідачу в користування на строк згідно підпункту Кредитного договору кредитні кошти в розмірі 5430 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером.
Згідно підпункту 3.6 Кредитного договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту визначеного п. 2.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування Позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це Кредитодавцем.
Відповідно до підпункту 5.1.9 Кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язаний у випадку прострочення сплати частинами або всієї суми кредиту сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.
З матеріалів справи вбачається, що у правовідносинах між сторонами мають місце судові рішення, які набрали законної сили.
Так, 02.12.2008 Франківський районний суд м.Львова видав судовий наказ про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 7200, 86 грн (а.с. 7).
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.03.2014 у справі №464/6565/13, позов КС «Орізон» задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1708,44 грн. процентів за користування кредитом за період з 01.07.2011 по 15.05.2012 (а.с. 10-11).
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.10.2017 у справі №464/4812/17 стягнуто із ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість за кредитним договором № 43-2 від 28.09.2007 в розмірі 25864,19грн., з яких: 9781,21 грн. залишок нарахованих та несплачених відсотків за період часу з 01.06.2012 по 31.05.2017; 16082,98 грн. інфляційні збитки, 3% річних за період часу з 01.10.2007 по 30.09.2016, а також стягнуто на користь держави судові витрати в розмірі 1600 грн (а.с. 12-13).
Звертаючись до суду з позовними вимогами КС «ОРІЗОН» свої доводи зводить до того, що незважаючи на ухвалені судові рішення, відповідач і надалі у добровільному порядку не виконує умови кредитного договору, чим порушує умови Кредитного договору, просить стягнути з відповідача інфляційні збитки, 3% річних, пеню нараховані за період з 16.09.2019 по 17.09.2024 у розмірі 74813,91 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову КС «Орізон» у цій справі є стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів, оскільки відповідач станом на дату звернення КС «Орізон» до суду з даним позовом, має невиконане грошове зобов`язання за кредитним договором у розмірі 34773,49 грн.
Колегія суддів виходить з того, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1ст. 509 ЦК України).
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другоюстатті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Зважаючи на те, що висновок суду про невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем є неспростованим, колегія судідв погоджується з тим, що кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, в межах строку позовної давності, який обчислюється останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, які не виконані боржником в повному обсязі, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.
В свою чергу, грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.
Поряд з цим, не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.
Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №757/42885/19.
Враховуючи наведене, а також положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів розділяє висновки суду першої інстанції стосовно загальної суми заборгованості відповідача для розрахунку відповідальності та період розрахунку з 16.09.2019 по 23.02.2022, які взяті місцевим судом до уваги при розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, як наслідок погоджується із визначеним судом розмірами таких. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо незгоди з виновком суду про відмову у стягненні пені колегія суддів виходить із такого.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч.1 ст. 546 ЦК України).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Зважаючи на те, що у кредитному договорі №43-2 від 28 вересня 2007 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, інших доказів, що сторонами кредитного договору узгоджено розмір неустойки у разі порушення боржником зобов`язання до суду не подано, колегія суддів погоджується з тим, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, комісії), як наслідок вимоги КС «Орізон» у цій частині є безпідставними, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні таких.
Суд, апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та залишається за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд-
ухвалив:
Апеляційну скаргу Кредитної спілки "Орізон" – залишити без задоволення. 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 листопада 2024 року- залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 19 серпня 2025 року.
Головуючий                         А.В. Ніткевич
Судді                         С.М. Бойко
                                                                       С.М. Копняк