ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
справа № 643/4873/20
провадження № 61-7474св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Шиповича В. В.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду                   від 25 квітня 2024 року в складі колегії суддів Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алтуніна Тетяна Петрівна, ОСОБА_3 , про часткове розірвання спадкового договору та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
 
У березні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                           ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алтуніна Т. П., про розірвання спадкового договору.
 
В обґрунтування позову вказала, що між нею та ОСОБА_2 і                   ОСОБА_1 був укладений спадковий договір, за змістом якого відповідачі як набувачі зобов`язались виконувати її розпорядження як відчужувана і у разі її смерті набувають по 14 частці у праві спільної часткової власності на належну їй квартиру. Оскільки ОСОБА_2 не виконує своїх зобов`язань за договором, через наявність договору вона позбавлена можливості продати квартиру, позивачка просила суд розірвати вказаний спадковий договір.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
17 грудня 2020 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, провадження в справі закрито у зв`язку зі смертю позивачки                       ОСОБА_4 
 
10 листопада 2021 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду                                 від 18 травня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до місцевого суду.
 
Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд керувався тим, що висновки судів про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України є помилковими, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво. Судами не враховано, що ОСОБА_4 звернулась із позовом про розірвання спадкового договору за життя, а після її смерті всі права та обов`язки за договором перейшли до її спадкоємців, коло яких і мав з`ясувати суд першої інстанції.
 
28 вересня 2023 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 20 червня                    2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т. П., реєстровий № 919, у частині укладення правочину з                 ОСОБА_2 
 
25 квітня 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Октябрського районного суду                                  м. Полтави від 28 вересня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.
Апеляційний суд мотивував висновки тим, що відчужувач за спірним спадковим договором - ОСОБА_4 за життя (в березні 2020 року) звернулася до суду із позовом про розірвання цього договору, а, отже, факт смерті відчужувана до вирішення справи судом допускає правонаступництво в спірних правовідносинах. Тому відповідно до положень статті 55 ЦПК України суд першої інстанції мав зупинити провадження в справі та вирішити питання про залучення до участі в справі правонаступника померлої ОСОБА_4 . Однак за повторного розгляду справи суд першої інстанції, допустивши до участі в справі в якості правонаступника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та прийнявши до розгляду його уточнену позовну заяву, помилково не звернув увагу на те, що останній є набувачем в оспорюваному спадковому договорі та відповідачем у справі, тому не може бути правонаступником позовних вимог відчужувана. 
 
Крім того, надавши одному зі спадкоємців - відповідачу ОСОБА_1 статус правонаступника померлого відчужувана в спірних правовідносинах, суд залишив поза увагою, що інший відповідач - ОСОБА_2 , з огляду на загальні положення цивільного права, також є спадкоємцем першої черги за законом, а, отже, правонаступником ОСОБА_4 . Зважаючи на статус                 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як відповідачів, вони не можуть бути правонаступниками позивачки в спірних правовідносинах та один із них не може поєднувати в собі статус набувача і правонаступника відчужувана.
 
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Єрмакової Л. С., яка діє в порядку заміщення Алтуніної Т. П. , спадкоємцями, що звернулися за оформленням спадщини, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Остання не є стороною спадкового договору та могла бути залучена до участі в справі як правонаступник позивачки. Відсутність волевиявлення ОСОБА_3 в цій справі на правонаступництво позивачки ОСОБА_4 як відчужувана в спадковому договорі, щодо заявлених нею за життя вимог про розірвання договору не є підставою для залучення правонаступником позивачки відповідача ОСОБА_1 . Крім того, ініціювати розірвання спадкового договору можуть лише відчужувач або набувач. Суд першої інстанції, хибно визначивши одного з відповідачів правонаступником позивачки та прийнявши до розгляду його уточнену позовну заяву, помилково не врахував положення статті 49 ЦПК України, відповідно до частини четвертої якої в разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускається.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У травні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року.
 
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення місцевого суду залишити в силі.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду суперечать змісту постанови Верховного Суду в цій справі за попереднього касаційного перегляду. ЦПК України не містить заборони набувачу за спадковим договором бути відповідачем у справі. Крім того, ОСОБА_4 залишила заповіт на його ім`я, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 обов`язкової частки в спадщині не мають. Із позовом про розірвання спадкового договору ОСОБА_4 звернулася до суду за життя, а він як спадкоємець за заповітом підтримав заявлені позовні вимоги.
 
Апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 640/5594/17-ц, від 04 грудня 2019 року в справі № 278/627/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, від 10 листопада 2021 року в справі № 643/4873/20,                     від 22 квітня 2022 року в справі № 456/350/22, від 08 червня 2022 року в справі № 278/185/20, від 24 червня 2022 року в справі № 173/3057/19, щодо застосування аналогії закону, належного позивача за вимогами про розірвання спадкового договору.
 
Необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня                     2023 року в справі № 591/1419/20, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, адже за таким висновком набувач може не виконувати покладені на нього обов`язки і не несе юридичної відповідальності за це, бо спадкоємці відчужувана не можуть оспорювати спадковий договір.
 
Справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми.
 
Позиція інших учасників справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2024 року відкрито касаційне провадження в справі. Роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в строк до ЗО червня 2024 року. 
 
05 липня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав відзив на касаційну скаргу.
 
Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу                      ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого судом касаційної інстанції, для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У клопотанні про поновлення пропущеного строку заявник зазначає, що фізично не міг подати відзив у встановлений строк.
 
Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_2 не мотивував поважність причин пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу й не надав відповідних доказів, які унеможливили вчинення вказаної процесуальної дії до 30 червня 2024 року, а тому відзив необхідно залишити без розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 червня 2018 року ОСОБА_4 як відчужувач та ОСОБА_2 і                                ОСОБА_1 як набувачі уклали спадковий договір, за змістом якого останні зобов`язались виконувати розпорядження відчужувана і у разі її смерті набувають по ^14 частці у праві спільної часткової власності на належну їй квартиру.
 
У березні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до                         ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алтуніна Т. П., про розірвання спадкового договору. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання про залучення до розгляду справи правонаступників померлої.
 
У березні 2021 року до апеляційного суду звернулась нотаріус Алтуніна Т. П. із заявою, у якій повідомила про звернення до неї із заявами про прийняття спадщини спадкоємців ОСОБА_4 , відкриття спадкової справи та наявність складеного останньою заповіту на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 127).
 
Апеляційним судом також витребувано відповідну інформацію зі спадкової справи № 24/2020, заведеної 04 липня 2020 року приватним нотаріусом Алтуніною Т. П., щодо майна ОСОБА_4 .
 
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Єрмакової Л. С., яка діє в порядку заміщення Алтуніної Т. П , спадкоємцями, що звернулися за оформленням спадщини, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Єдиним спадкоємцем, що прийняв та оформив права на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , є ОСОБА_1 , на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т. П.                            30 березня 2020 року (т. 2, а. с. 137).
 
05 квітня 2024 року ухвалою Полтавського апеляційного суду залучено до участі в справі ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (т. 2, а. с. 150-151).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2024 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Автоматизованою системою розподілу справ для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Синельникова Є. В. (головуючий),                       Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (судді-доповідача), Шиповича В. В.
 
18 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду задоволено заяви про самовідвід суддів Синельникова Є. В., Білоконь 0. В., Сакари Н. Ю., Осіяна 0. М. у справі                     № 643/4873/20. Передано цивільну справу № 643/4873/20 для здійснення повторного автоматизованого розподілу. Ухвала мотивована тим, що судді Синельников Є. В., Білоконь О. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю. вже брали участь у розгляді цієї справи в суді касаційної інстанції та висловили правову позицію щодо можливості правонаступництва в спірних правовідносинах, яку мали врахувати суди під час продовження розгляду справи в суді першої інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
У статті 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
 
Відповідно до статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувана) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувана.
 
Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.
 
Згідно зі статтею 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувана у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувана.
 
За змістом цього правила інші особи, зокрема спадкоємці відчужувана, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.
 
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постановах                                   від 25 березня 2019 року в справі № 667/10947/14, від 09 грудня 2019 року в справі № 347/853/18, від 21 січня 2021 року в справі № 524/354/19-ц,                                     від 07 грудня 2022 року в справі № 757/4675/20-ц, від 25 січня 2023 року в справі № 716/2395/21, від 01 лютого 2021 року в справі № 295/14945/18, від 09 червня 2022 року в справі № 337/5678/20, від 08 липня 2022 року в справі                                   № 761/2536/18.
 
У постанові від 09 червня 2022 року в справі № 337/5678/20 Верховний Суд вказав, що аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадковий договір є нерозривно пов`язаним із його сторонами. ЦК України надає останнім право заявляти у суді вимоги про дострокове розірвання договору, тобто ініціювати розірвання спадкового договору в суді можуть лише відчужувач або набувач. Відчужувач має право заявляти позов про розірвання спадкового договору, якщо набувач не виконує або виконує неналежним чином покладені на нього обов`язки щодо здійснення дій майнового або немайнового характеру.
 
Такий правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 591/1419/20 (провадження № 61-18031 сво21).
 
Необхідно враховувати, що в справі № 591/1419/20 відчужувач як сторона правочину за життя не звертався з вимогою про розірвання спадкового договору.
 
У цій справі спір про розірвання спадкового договору ініційовано відчужувачем - ОСОБА_4 , вона за життя звернулася з відповідним позовом, однак до ухвалення рішення судом померла.
 
Якщо відчужувач за життя подав позов про розірвання спадкового договору і помер до вирішення справи судом, застосовується стаття 55 ЦПК України «Процесуальне правонаступництво». Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 643/4873/20, на яку посилається заявнику касаційній скарзі.
 
У постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 278/185/20, наведеній у касаційній скарзі, зазначено, що у зв`язку з розірванням спадкового договору за позовом відчужувана, поданого за його життя, у спадкоємця виникло право спадкування за заповітом в повному обсязі.
 
Подібні висновки містять постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 278/627/15-ц, від 22 квітня 2022 року в справі № 456/350/22, на які також посилається заявник та які не врахував апеляційний суд.
 
Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
 
За попереднього касаційного перегляду справи Верховний Суд зазначив, що відчужувач за спірним спадковим договором - ОСОБА_4 за життя (в березні 2020 року) звернулась до суду із позовом про розірвання цього договору, а факт смерті позивача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах. Оскільки позов про розірвання спадкового договору пред`явлено за життя ОСОБА_4 , факт смерті відчужувана до вирішення справи судом допускає правонаступництво в спірних правовідносинах, тому відповідно до положень статті 55 ЦПК України суд першої інстанції мав зупинити провадження в справі та вирішити питання про залучення до участі в справі правонаступника померлоїОСОБА_4
 
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
 
Однак матеріали справи не містять ухвали суду про залучення правонаступника позивачки.
 
Суд першої інстанції ухвалою від 20 квітня 2023 року прийняв до провадження справу (після скасування попередніх судових рішень Верховним Судом і зміни територіальної підсудності) та продовжив її розгляд без залучення правонаступників ОСОБА_4 . Водночас у наступних процесуальних документах суд вказував позивачем ОСОБА_1 , а також прийняв його уточнення до позову (з виключенням ОСОБА_1 зі складу відповідачів).
 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року в справі                   № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) вказано, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі в справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи в суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
 
Апеляційний суд виснував, що спадкоємцями, які звернулися за оформленням спадщини, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
ОСОБА_1 є набувачем в оспорюваному спадковому договорі та відповідачем у справі, тому не може бути правонаступником позовних вимог відчужувана. Крім того, надавши одному зі спадкоємців - відповідачу                 ОСОБА_1 статус правонаступника відчужувана, яка померла, в спірних правовідносинах, суд першої інстанції залишив поза увагою, що інший відповідач - ОСОБА_2 , з огляду на загальні положення цивільного права, також є спадкоємцем першоїчерги за законом, а, отже, правонаступником ОСОБА_4 .
 
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Єрмакової Л. С., яка діє в порядку заміщення Алтуніної Т. П. , спадкоємцями, що звернулися за оформленням спадщини, є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Єдиним спадкоємцем, що прийняв та оформив права на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 „ є ОСОБА_1 , на підставі заповіту (охоплює все майно заповідача), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т. П. ЗО березня 2020 року (т. 2, а. с. 137).
 
Встановивши, що ОСОБА_1 є спадкоємцем відчужувана за спадковим договором на підставі заповіту щодо всього майна і прийняв спадщину, апеляційний суд не обґрунтував свої висновки про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є правонаступниками ОСОБА_4 нарівні з ОСОБА_1 , зважаючи на те, що спадкування за законом відбувається за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітомусієї спадщини право на спадкування за законом (частина друга статті 1223 ЦК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
 
Наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обов`язкової частки в спадщині в справі не встановлено.
 
Отже, суди достеменно не з`ясували коло спадкоємців, до яких перейшли права та обов`язки спадкодавця - відчужувана за спадковим договором, та не залучили до участі в справі правонаступників (правонаступника) позивачки.
 
Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами ж є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
 
ЦПК України не передбачає можливості поєднання сторін судового процесу в одній особі, не передбачає цей кодекс і поняття «неналежний позивач», не визначає й механізму заміни останнього, оскільки положення кодексу спрямовані на вирішення спору, якого не може бути із «самим собою».
 
У випадку встановлення судом процесуального випадку, за якого позивачем і відповідачем у справі є фактично одна і та ж сама особа, розгляд заявленого позову в цій частині є неможливим за відсутністю спору як такого.
 
На підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
 
Поєднання в одній особі позивача й відповідача є підставою закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині, яка стосується саме цієї особи.
 
Однак у цій справі ОСОБА_4 звернулася з позовом до двох відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у позовній заяві зазначала, що                               ОСОБА_2 тривалий час порушує зобов`язання за спадковим договором, не забезпечує належним доглядом і харчуванням, не допомагає з придбанням ліків, комунальні послуги сплачувати відмовляється, квартиру в належному технічному стані не підтримує, натомість ОСОБА_1 всіляко допомагає, піклується про її здоров`я, намагається утримувати помешкання у відповідному санітарному й технічному стані.
 
Після смерті ОСОБА_4 її права та обов`язки як позивачки у повному обсязі перейшли до спадкоємця (спадкоємців), якого (яких) необхідно достеменно встановити та з`ясувати, в якій частині позовних вимог відсутній предмет спору через поєднання в одній особі позивача й відповідача, а в якій частині позов має бути розглянутий по суті через наявність спору між сторонами.
 
Такі обставини в справі не встановлені.
 
Щодо інших доводів касаційної скарги, необхідно зазначити таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі                  № 916/2813/18, на яку посилається заявник, зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно- правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону.
 
У постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 640/5594/17-ц, від 24 червня 2022 року в справі № 173/3057/19, на які послався заявник як на приклад неоднакового застосування норми права, зазначено, що за ЦК України ініціювати розірвання спадкового договору в суді можуть лише відчужувач або набувач. Але статтею 1308 ЦК не регламентовано всі варіанти розірвання спадкового договору, які передбачити неможливо. Зокрема, спадковий договір може бути розірваний і після смерті відчужувана, коли виконання не було здійснено або було здійснено частково, чи здійснювалось неналежно або з простроченням. У таких ситуаціях можливе застосування аналогії закону.
 
У цій справі правовідносини врегульовані статтею 55 ЦПК України, тому не застосовується аналогія закону, у зв`язку з чим посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року в справі                             № 916/2813/18 та в постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 640/5594/17-ц, від 24 червня 2022 року в справі № 173/3057/19 є безпідставними.
 
Касаційна скарга обґрунтована також тим, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 591/1419/20, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, адже за таким висновком набувач може не виконувати покладені на нього обов`язки і не несе юридичної відповідальності за це, бо спадкоємці відчужувана не можуть оспорювати спадковий договір. Справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми.
 
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
 
Тобто Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду не має процесуальної можливості передати справу на розгляд Великої Палати для відступу від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
 
Крім того, фактичні обставини в справах є відмінними і до цієї справи не можуть бути застосовані висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                     від 10 квітня 2023 року, оскільки відчужувач ОСОБА_4 за життя звернулася до суду з позовом про розірвання спадкового договору.
 
На підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Клопотання учасника справи про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду повинно бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для передачі, визначені статтею 403 ЦПК України.
 
Перевіривши клопотання ОСОБА_1 , Верховний Суд не встановив обставин, що свідчать про виключну правову проблему, необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики чи наявність підстав для відступу від правових висновків, викладених у раніше прийнятих постановах Верховного Суду, тому підстав для його задоволення немає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на постанову апеляційного суду. Однак з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції порушено вимоги ЦПК України та не залучено до участі в справі правонаступника                     ОСОБА_4 , оскільки відсутня відповідна ухвала суду.
 
Також судом першої інстанції не визначено належний склад сторін у справі, що не може бути виправлено судом апеляційної інстанції.
 
Тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати і рішення суду першої інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, який не виконав у повному обсязі вказівки касаційного суду.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд касаційну скаргу задовольняє частково, скасовує рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи те, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 

 
УХВАЛИВ:
 
Відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року повернути без розгляду.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      В. В. Шипович