Справа № 149/411/21
Провадження № 22-ц/801/1643/2025
Провадження № 22-ц/801/1644/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року	Справа № 149/411/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
з участю секретаря судового засідання Луцишина О. П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в натурі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. від 14 травня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 травня 2025 року,

встановив:

        В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 , за яким просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою власністю та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3 886 грн 90 к. сплаченого судового збору та 5 000 грн 00 к. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Покликалась на те, що з 12 липня 2014 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. 19 вересня 2014 року вона придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з коридору 91-1, ванни 91-2, туалету 91-3, кухні 91-4, шафи 91-5, кімнати 91-6, кладової в напівпідвалі. Квартира зареєстрована за нею і придбана за рахунок її власних коштів, які були зароблені до шлюбу за рахунок доходів, отриманих від підприємницької діяльності по наданню послуг перукарні та салону краси. Крім того її батько ОСОБА_3 тривалий час перебував на заробітках та надавав частину отриманих коштів їй. ОСОБА_2 в той час мав незначні доходи та зобов`язання по кредиту, власних заощаджень не мав. 
19 березня 2021 року представниця ОСОБА_2 – адвокатка Мишковська Т. М. подала зустрічний позов, за яким, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04 листопада 2024 року, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 з добудовою після реконструкції під перукарню, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 вказаної квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 0510900000:00:005:0981, судові витрати стягнути з ОСОБА_1 .
Вказувала, що сторони в шлюбі набули: квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , її ринкова вартість станом на 10 березня 2021 року становила 1 133 486 грн 00 к.; земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0510900000:00:005:0981, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , її ринкова вартість станом на 12 лютого 2021 року становила 72 043 грн 00 к.; автомобіль «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , ринковою вартістю 29 283 грн 36 к. 
Квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як така, що, як і решта зазначеного майна, набута під час шлюбу за спільні кошти подружжя. В квартирі була проведена реконструкція з добудовою під перукарню та, фактично, восени 2019 року об`єкт було введено в експлуатацію, оздоблено, на даний час він функціонує як перукарня під назвою салон краси «Колібрі».
01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в натурі, в якому просила поділити майно подружжя наступним чином: виділити їй та визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використанні під час будівництва добудови розміром 7,66 м Х 4,40 м до однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , орієнтовною вартістю 280 000 грн 00 к.; ОСОБА_2 виділити та визнати за ним право власності на автомобіль «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 300 000 грн 00 к. та земельну ділянку, площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0510900000:00:005:0981, вартістю 140 000 грн 00 к.; за наслідками проведених будівельно-технічної, земельно-оціночної та авто-товарознавчої експертиз та остаточного визначення вартості спільного майна подружжя, стягнути грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки у спільному майні подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.
       Ухвалою Хмільницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в натурі об`єднано із цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом представниці ОСОБА_2 – адвокатки Мишковської Т. М. до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
       Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2025 року у позові ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовлено. Позов ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено, а позов ОСОБА_1 такого ж змісту задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_3 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 з добудовою після реконструкції під перукарню, розташовану в АДРЕСА_5 . Виділено в особисту (приватну, як вказано у рішенні) власність ОСОБА_2 автомобіль «Volkswagen Transporter», білого кольору, номер кузова: НОМЕР_2 , 2001 року виробництва, державний номер НОМЕР_1 . Виділено в особисту (приватну, як вказано у рішенні) власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0800 га, кадастровий номер 0510900000:00:005:0981, розташовану в АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 670 грн 00 к. в якості компенсації різниці вартості майна, а також різницю судових витрат в розмірі 7 025 грн 60 к.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами в шлюбі було придбано:
- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (презумпцію спільності права власності подружжя на яку ОСОБА_1 не спростувала), здійснено добудову до неї;
-земельну ділянку, площею 0,0800 га, кадастровий номер 0510900000:00:005:0981, розташовану в АДРЕСА_2 , вартістю 243 944 грн 00 к.;
-транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, вартістю 243 274 грн 00 к.
Факт закінчення будівництва добудови до квартири в період шлюбу підтверджується довідкою КП «Архітектурно-планувальна майстерня» від 18 січня 2023 року та показами свідків і самої ОСОБА_4 про те, що перукарня – салон краси «Колібрі» відкрилася і працює з 01 жовтня 2019. ОСОБА_1 не надала доказів здійснення нею особисто будівельних чи будь-яких інших робіт, придбання будівельних матеріалів після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 . Зволікання ОСОБА_1 з прийняттям об`єкта нерухомості в експлуатацію і оформленням права власності відбувалося з її волі, декларація про готовність об`єкта до експлуатації із зазначенням дати завершення реконструкції після розірвання шлюбу подана ОСОБА_1 , що позбавляє ОСОБА_2 можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.
З огляду на зазначене суд встановив наявність правових підстав для визнання спірної квартири з добудовою спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.
Оскільки земельна ділянка та автомобіль є неподільними речами, пошкодження автомобіля у шлюбі не підтверджено доказами, орієнтовна вартість автомобіля приблизно дорівнює вартості земельної ділянки, автомобіль перебуває в користуванні ОСОБА_2 , суд визнав доцільним автомобіль виділити ОСОБА_2 , а земельну ділянку ОСОБА_1 , сягнувши на її користь різницю у вартості цього майна. А оскільки варіанти поділу спірної квартири з добудовою суду не надані, вартість вказаного нерухомого майна колишнім подружжям не погоджена, а докази дійсної його вартості на час розгляду справи не надані і жодна із сторін про поділ квартири з добудовою в натурі не просила суд визначив частки кожного зі сторін у праві власності на квартиру по 1/2.
З огляду на відмову у позові ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, судові витрати первісної позивачки, які складаються із судового збору в розмірі 3 886 грн 90 к. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн 00 к. покладаються на ОСОБА_2 .
З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за зустрічним позовом, який задоволений судом, що складаються з судового збору в розмірі 6 175 грн 00 к. та витрат, пов`язаних з проведенням експертизи від 07 листопада 2023 року в розмірі 10 324 грн 80 к. Відповідно оскільки позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в натурі задоволено частково, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру її задоволених вимог (1/4) підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6 810 грн 00 к., що становить 1 702 грн 50 к.; витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 12 000 грн 00 к., що становить 3 000 грн 00 к. та витрат, пов`язаних з проведенням експертизи від 12 вересня 2024 року в розмірі 4 543 грн 70 к. та 14 539 грн 84 к., а всього 19 083 грн 54 к., що становить 4 770 грн 90 к. Суд зобов`язав ОСОБА_1 , на яку в цілому покладено суму судових витрат в розмірі 16 499 грн 00 к. сплатити ОСОБА_2 , на якого покладено суму судових витрат в розмірі 9 473 грн 40 к., різницю в розмірі 7 025 грн 60 к.
Додатковим рішенням від 26 травня 2025 року Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 грн 00 к. витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення мотивоване тим, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем були надані такі документи:
- копія договору про надання правничої допомоги від 09 березня 2021 року з Додатком № 1 Умови та порядок розрахунків, відповідно до якого сторони домовились, що розмір плати (гонорару) за надання правничої допомоги, яка обумовлена договором, складає 28 000 грн;
- додаткову Угоду № 1 від 15 жовтня 2021 року, відповідно до якої в зв`язку із поданням ОСОБА_1 01 жовтня 2021 року позовної заяви про поділ спільного майна подружжя в натурі сторони домовились додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги змінити, а саме визначити вартість послуг у розмірі 58 000 грн 00 к.;
- квитанції до прибуткового касового від 09 березня 2021 року та 15 травня 2025 року про оплату ОСОБА_2 58 000 грн 00 к. за надання правничої допомоги;
- опис виконаних робіт у справі № 149/411/21, згідно з яким адвокатом Мишковською Т. М. було виконано наступні роботи: вивчення матеріалів первісного позову для формування правової позиції по справі, надання консультації, збір доказів та подання зустрічного позову з додатками, вивчення матеріалів позову про поділ майна подружжя в натурі для формування правової позиції по справі, надання консультації, підготовка та надання процесуальних документів в тому числі заяв, клопотань та пояснень, участь у судових засіданнях, ознайомлення із матеріалами справи, підготовка та виступ в судових дебатах.
У вказаних позовних заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 предмет і підстави позову є майже ідентичними, ґрунтуються на аналогічних доказах, що не призвело до витрачання адвокаткою Мишковською Т. М. додаткового часу на ведення справи та надання правничої допомоги ОСОБА_2 . Відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя адвокатка Мишковська Т. М. не подавала, а обставини, які з`ясовувались в рамках цього позову були пов`язані із з`ясуванням обставин за зустрічним позовом про визнання майна подружжя спільною власністю подружжя та поділ майна подружжя.
З огляду на якість поданих адвокаткою Мишковською Т. М. процесуальних документів, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, суд прийшов до висновку, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 30 000 грн 00 к.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення від 14 травня 2025 року та додаткове рішення від 26 травня 2025 року Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 ; у зустрічному прозові ОСОБА_2 до неї про визнання квартири з добудовою після реконструкції об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним прав власності на 1/2 частину квартири з добудовою після реконструкції під перукарню відмовити; здійснити перерозподіл у зв`язку із цим судових витрат; в решті рішення залишити без змін; скасувати рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 30 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 15 207 грн 72 к. сплаченого судового збору та 8 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана 19 вересня 2014 року за її особисті заощадження та кошти її батьків, зокрема й те, що вона з 2008 року зареєстрована як фізична особа – підприємець і має видом діяльності – надання перукарських послуг. Саме для того аби здійснити прибудову та використовувати квартиру для підприємницької діяльності ОСОБА_1 вона й купувалась лише через два місяці після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Власних заощаджень на момент придбання квартири ОСОБА_2 не мав, отримував незначну заробітну плату як страховий консультант в Страховій компанії «МетЛайф», мав непогашені зобов`язання по кредиту, отриманому в Публічному акціонерному товаристві «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»).
       Пославшись на те, що сторони проживали як чоловік та жінка однією сім`єю з кінця 2013 року, про що вона визнала в судовому засіданні, суд не звернув уваги на відсутність такого визнання у поданих нею письмових заявах по суті справи.
       Суд першої інстанції дав неправильну оцінку заяві ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири, тому що вона свідчила лише про те, що він знає про придбання нею такої квартири і не заперечує проти цього, а не свідчить про те, що квартира є спільним сумісним майном подружжя. 
       Щодо додаткового рішення звертала увагу, що заява ОСОБА_2 не містить обґрунтування поважності причин неподання доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 заявив, що витрати на правничу допомогу, які він поніс та очікує понести, становлять 28 000 грн 00 к. Об`єднання її позову з позовом ОСОБА_2 не призвело до збільшення витрачених його представницею часу та зусиль, тому що відзив на цей позов не подавався, а обставини, що підлягали з`ясуванню, тісно пов`язані з обставинами за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Наданий адвокаткою Мишковською Т. М. опис виконаних робіт не містить деталізації витраченого на надання консультацій та участь в судових засіданнях часу.
       Представниця ОСОБА_2 – адвокатка Мишковська Т. М. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
       Звертала увагу, що ОСОБА_1 не спростувала презумпції спільності придбаного у шлюбі майна, її доводи про наявність кредитних зобов`язань ОСОБА_2 на момент придбання квартири та відсутність у нього доходів і заощаджень не відповідають дійсності, що підтверджено дослідженими і оціненими судом першої інстанції доказами, як і змістом пункту 1.3. договору купівлі-продажу квартири. ОСОБА_2 звертаючись до суду не повідомила про добудову і фактичну реконструкцію квартири під перукарню, чим, фактично, намагалась приховати цю обставину від суду. 
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.        
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд встановив, що 12 липня 2014 року сторони зареєстрували шлюб (а. с. 8 Т. 1), від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 (а. с. 9 Т. 1).
ОСОБА_6 з 26 лютого 2008 року зареєстрована як фізична особа – підприємець (далі ФОП), основний вид економічної діяльності: надання послуг перукарнями та салонами краси, є платником єдиного податку, 27 лютого 2008 року її взято на облік Хмільницькою об`єднаною Державною податковою інспекцією (а. с. 6, 7, 18, 19, 20, 21 Т. 1).
За період з 2010 року по 2014 рік дохід ФОП ОСОБА_1 склав 304 888 грн 00 к. (а. с. 22 – 30 Т. 1).
З відомостей про отримані ОСОБА_2 доходи за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2015 року видно, що з 07 травня 2007 року по 06 жовтня 2010 року ОСОБА_2 працював в Державному підприємстві «Хмільницьке лісове господарство». З четвертого кварталу 2010 року по третій квартал 2011 року він отримував соціальні виплати. З 04 серпня 2011 року по 21 жовтня 2011 року ОСОБА_2 отримував заробітну плату в Кожухівській сільській раді. З 2011 року по 2012 рік також отримував доходи від продажу власної сільськогосподарської продукції в сумі 19 236 грн 50 к. та дохід, виплачений як самозайнятій особі в розмірі 4 0269 грн 19 к. З першого кварталу 2013 року по третій квартал 2015 ОСОБА_2 було нараховано дохід від ТОВ «СТАРЛАЙФ» в сумі 58 347 грн 43 к., зокрема з 2007 року по день купівлі квартири (за виключенням періоду з листопада 2011 року по третій квартал 2012 року, коли інформація про його доходи у ДПІ була відсутня) йому нараховано 138 562 грн 59 к. доходу (а. с. 111 Т. 1).
З 01 листопада 2011 року до 31 жовтня 2012 року ОСОБА_2 мав дозвіл на роботу за кордоном (в російській федерації) (а. с. 96 Т.1).
Згідно з випискою по рахунку НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 , і додаткових рахунків договору SAMDN51000136003889 від 27 січня 2014 року за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2013 року кредитний ліміт: 0 грн 00 к., усього витрат: 50 106 грн 55 к., усього надходжень: 50 105 грн 96 к. (а. с. 97 – 107 Т. 1).
АТ КБ «ПриватБанк» 15 квітня 2021 року повідомило, що на ім`я ОСОБА_2 було оформлено кредитну карту, рахунок якої НОМЕР_3 . На даний момент кредитна карта погашена, заборгованість відсутня (а. с. 12 Т. 2).
Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 12 січня 2022 року у ОСОБА_2 був лише встановлений кредитний ліміт SAMDN50000035968413, яким він користувався у 2012 році, більше кредитів у нього не було (а. с. 115 Т. 3).
18 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0800 га, кадастровий номер 0510900000:00:005:0981, розташованої в АДРЕСА_2 , із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до пункту 10 Договору на момент набуття вказаної в Договорі земельної ділянки покупець ( ОСОБА_2 ) перебуває в зареєстрованому шлюбі, на купівлю земельної ділянки та укладання договору отримано згоду дружини покупця ОСОБА_1 згідно з п. 15 Договору зміст, серед іншого, статей 21, 57, 65 Сімейного кодексу України (далі СК України) сторонам договору нотаріусом роз`яснено (а. с. 121 – 122 Т. 1).
Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 114-115 Т. 5).
19 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Квартира складається з коридору 91-1, ванни 91-2, туалету 91-3, кухні 91-4, шафи 91-5, кімнати 91-6, кладової в напівпідвалі, загальна її площа становить 35,6 кв. м, житлова – 17 кв. м. Згідно з пунктом 1.3 Договору на момент набуття квартири покупець ( ОСОБА_1 ) перебуває в зареєстрованому шлюбі, на купівлю квартири отримано згоду чоловіка покупця – ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 4.3 Договору сторони ознайомлені, серед іншого, зі змістом статей 368 – 372 Цивільного кодексу України (ділі ЦК України), статей 57, 60-63, 65, 72, 74, 92, 97 СК України (а. с. 13 – 14 Т. 1). Того ж дня ОСОБА_2 надав письмову згоду на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу зазначеної квартири. ОСОБА_2 було роз`яснено зміст статей 60, 65 СК України (а. с. 93 Т. 1).
Право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 15 Т. 1).
Рішенням Хмільницької міської ради Вінницької області № 1838 від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 надано в користування на умовах особистого строкового сервітуту земельну ділянку у м. Хмільнику суміжну до будинку АДРЕСА_6 , площею 35, 0 кв. м, кадастровий номер 0510900000:00:004:1469, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а. с. 227 Т. 1).
28 грудня 2018 року між Хмільницькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір особистого строкового сервітуту на земельну ділянку, площею 35, 0 кв. м., кадастровий номер 0510900000:00:004:1469 у м. Хмільнику суміжну до будинку АДРЕСА_6 , для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ( а. с. 228 – 231, 232, 233 Т. 1).
Наказом начальника управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 60 від 29 січня 2019 року затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію з добудовою житлової квартири АДРЕСА_3 під перукарню (а. с. 112 – 115 Т. 1).
В лютому 2019 року КП «Архітектурно-планувальна майстерня» на замовлення ОСОБА_1 було розроблено Робочий проект щодо реконструкції з добудовою житлової квартири АДРЕСА_3 під перукарню (а. с. 110, 116 – 120 Т. 1).
Тоді ж ФОП ОСОБА_9 виконав інженерно-геодезичні вишукування для реконструкції з добудовою житлової квартири АДРЕСА_3 (а. с. 205 – 2010 Т. 1).
12 березня 2019 року ОСОБА_1 уклала договір № 31/03-19 із ФОП ОСОБА_10 про виконання робіт з технічного нагляду за будівництвом, а саме виконання ремонтних, будівельних робіт із реконструкції квартири під перукарню в АДРЕСА_7 за 5 000 грн 00 к. (а. с. 196 – 198, 199 Т.1).
Із технічного паспорта на групу нежитлових приміщень № 91 від 14 січня 2020 року, виготовленого Комунальним підприємством «Агентство адміністративних послуг» на замовлення ОСОБА_2 перукарня, що розташована по АДРЕСА_5 , складається з кімнати відпочинку, зали, зали, коридору, вбиральні, приміщення для персоналу, залу, загальна площа становить 61,9 кв. м, житлова площа становить 50,7 кв. м, допоміжна – 11,2 кв. м (а. с. 84 – 86 Т. 5).
06 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та Агропромисловим науково-виробничим підприємством «Візит» (далі АНВП «Візит») укладено договір № 352 на виконання робіт (підряду) з технічної інвентаризації об`єкту нерухомого майна, предметом якого є виконання робіт із поточної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 234 – 238 Т. 1).
Із технічного паспорта від 09 квітня 2021 року, виготовленого АНВП «Візит» на замовлення ОСОБА_1 , та інформаційної довідки № 105 видно, що перукарня з добудовою по АДРЕСА_7 складається з кімнати відпочинку, зали, зали, коридору, вбиральні, приміщення для персоналу, залу, загальна площа становить 61,9 кв. м, житлова площа становить 50,7 кв. м, допоміжна – 11,2 кв. м.
Відповідно до інформаційної довідки квартира АДРЕСА_4 переобладнана під перукарню та збудована добудова згідно з дозволом Держархбудінспекції України від 08 травня 2019 року за № ВН 061191220203, декларація про завершення будівельних робіт відсутня (а. с. 15 – 18, 19 Т. 2).
Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва реконструкція з добудовою житлової квартири АДРЕСА_3 розпочата 10 травня 2019 року, завершена 05 квітня 2021 року, експлуатується від 11 серпня 2021 року (а. с. 69 – 72 Т. 4). Дата початку будівельних робіт підтверджується також витягом Держархбудінспекції (а. с. 204 Т. 2).
Згідно з довідкою Комунального підприємства «Архітектурно-планувальна майстерня» від 18 січня 2023 року роботи з реконструкції з добудовою житлової квартири АДРЕСА_3 під перукарню завершились до 01 жовтня 2019 року (а. с. 220 Т. 4).
ОСОБА_2 надав накладні за квітень – вересень 2019 року на придбання будівельних матеріалів та техніки на суму 312 178 грн 46 к. (а. с. 94 – 95 Т. 1, а. с. 221 – 234 Т. 4).
ОСОБА_1 надала докази придбання протягом травня – листопада 2017 року та в липні 2019 року будівельних матеріалів та техніки на суму 50 599 грн 88 к. (а .с. 193 – 195 Т. 1, а. с. 165 – 186 Т. 3).
Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 06 грудня 2020 року становила 388 6900 грн 00 к. (а. с. 38 – 69 Т. 1).
Відповідно до висновку експертів № СЕ-19/102-22/15166 від 07 листопада 2023 року встановити ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва реконструйованої квартири АДРЕСА_3 , станом на 29 січня 2021 року неможливо. Виконати поділ та розробити відповідні варіанти поділу реконструйованої квартири АДРЕСА_8 відповідно до часток співвласників (по 1/2) та вимог нормативно-правових актів станом на час проведення дослідження неможливо. Відповідь на питання 3 – 8 (зокрема і щодо вартості спірної квартири на час розгляду справи) не може бути надана, у зв`язку з тим, що оплата за експертні послуги в межах даних питань не проведена особою, на яку покладені витрати ( ОСОБА_1 ) ухвалою суду від 12 вересня 2022 року про призначення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи (а. с. 242 – 250 Т. 4, а. с. 1 – 3 Т. 5).
Допитані судом експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що на момент проведення експертизи приміщення перукарні були візуально у повній готовності, ступінь будівельної готовності становить 100 %, квартира укрупнена, площа збільшена.
Встановити ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва реконструйованої квартири АДРЕСА_3 , на минулий час не можливо, тому що наявні документи щодо готовності об`єкта до експлуатації містять розбіжності щодо дати завершення реконструкції.
Виконати поділ та розробити відповідні варіанти поділу вказаної реконструйованої квартири не можливо, тому що частки сторін не визначені, а власниця не зареєструвала право власності в реєстрі речових права після реконструкції.
У 2018 році між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen Transporter», білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (а. с. 108 Т. 1).
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 право власності на цей автомобіль 16 січня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 109 Т 1).
Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт № 171 від 20 березня 2021 року ОСОБА_2 оплатив ремонт автомобіля «Volkswagen Transporter», який коштував НОМЕР_5 грн 07 к. (а. с. 195 Т. 5).
За висновком експертів № КСЕ-19/102-24/6108 від 12 вересня 2024 року ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 0510900000:00:005:0981, площею 0,0800 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться по АДРЕСА_2 , становила 243 944 грн 00 к. Ринкова (дійсна) вартість транспортного засобу марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, робочий об`єм двигуна 2461 куб. см, без аварійних пошкоджень із пробігом 382 983 км станом на 19 березня 2024 року могла становити 243 274 грн 00 к. (а. с. 138 – 164 Т. 5).
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 12 Т. 1).
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Установивши, що квартири АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу сторін, а ОСОБА_1 доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна, набутого подружжям за час шлюбу, щодо цієї квартири не надала, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання цієї квартири її особистою приватною власністю. 
Суд правильно послався на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, за яким види майна, які є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначено в статті 57 СК України, зокрема згідно пунктом 3 частини першої цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       Суд першої інстанції відповідно до статті 89 ЦПК України дав належну оцінку поданим сторонами доказам на підтвердження джерел походження коштів на придбання за 17 000 доларів США (що визнано сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України) квартири  АДРЕСА_1 , зокрема показанням сестри позивачки ОСОБА_1 про те, що їх батько заробляв за кордоном та давав їм гроші; її матері ОСОБА_15 про те, що вона дала ОСОБА_1 3 000 доларів США на купівлю квартири.
       Суд врахував те, що ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу також працював, отримував доходи (що підтверджується даними про його доходи, дозволом на роботу), мав заощадження (що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_4 ), безпосередньо перед купівлею квартири йому повернув борг в розмірі 7 000 доларів США ОСОБА_16 , який при допиті в суді вказав, що повернув їх на вимогу ОСОБА_2 тому, що йому потрібні були гроші на придбання салону краси.
       Доводи ж ОСОБА_1 про наявність у ОСОБА_2 боргових зобов`язань за договорами кредиту з ПАТ КБ «ПриватБанк» спростовані наведеними вище листами банку.
       Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визнання ОСОБА_1 факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка і жінки з кінця 2013 року не підтверджено її письмовими заявами, тому що строк спільного проживання чоловіка і жінки однією сім`єю до укладення шлюбу для спростування презумпції спільності набутого після укладення шлюбу майна вирішального значення не має, як і строк, що минув після укладення шлюбу до моменту придбання такого майна. Цей строк може бути лише одною з обставин, які враховує суд, на рівні з іншими обставинами (мета придбання майна, походження коштів та їх статус (особисті чи спільні) тощо).
       Окрім того суд звертає увагу, що частина перша статті 82 ЦПК України не пов`язує прийняття судом визнаної сторонами обставини як такої, що не підлягає доказуванню, лише із зазначенням такої обставини у заявах по суті справи. Таке визнання можливе і в поясненнях учасників справи та їх представників. В суді ж апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що жити з ОСОБА_2 почала у 2013 році («в кінці року, можливо за один день до Нового Року»).
       Суд правильно взяв до уваги також те, що при оформленні договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 надав письмову згоду на придбання її дружиною, при цьому в договорі купівлі-продажу ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила як наявність такої згоди, так і обізнаність зі змістом статей 368 – 372 ЦК України, статей 57, 60 – 63, 65, 72, 74, 92, 97 СК України.
       У постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виснувала таке:
       «Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
       Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
       Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
       - суто односторонні – не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
       - такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).
       Згода – одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди – односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.
       Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
       Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).
       У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
       Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
       Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).
       По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.
       Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).
       Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що:
       вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме – подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором;
       згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду;
       сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном;
       згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору;
       згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності;
       надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;
       не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя;
       наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;
       у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
       Відповідно, з урахуванням письмової згод на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири та пункту 1.3 самого договору, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наявність такої згоди, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
       Установивши відсутність підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а також факт закінчення будівництва добудови до квартири в період шлюбу, зволікання ОСОБА_1 з прийняттям об`єкта нерухомості в експлуатацію і оформленням права власності, відсутність наданих сторонами варіантів можливого поділу переобладнаної в салон краси квартири, суд прийшов до правильного висновку про визнання спірної квартири з добудовою спільною власністю сторін із визначенням їх часток у праві власності по 1/2.
       Доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції у цій частині, як і щодо поділу решти майна – автомобіля «Volkswagen Transporter», 2021 року виробництва, та земельної ділянки, площею 0,0800 га, кадастровий номер 0510900000:00:005:0981 апеляційна скарга не містить.
       Щодо доводів апеляційної скарги в частині додаткового рішення від 26 травня 2025 року у цій справі, апеляційний суд виходить із таких міркувань.        
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась, зокрема на те, що ОСОБА_2 не мав перешкод подати докази понесених ним витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, незважаючи на те, що вони частково були сплачені після ухвалення судом рішення по суті спору.
       У постанові від 21 березня 2024 року у справі № 604/423/23 Верховний Суд виснував:
       «Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
       Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу чи розподіл витрат судом.
       Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) щодо застосування норм ГПК України.
       Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України та Кодексом адміністративного судочинства України передбачено однакові процесуальні гарантії для сторони щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, тому наведена постанова застосовна до спірних правовідносин.
       Чинне цивільне процесуальне законодавство визначає критерії, які застосовуються при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
       Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
       З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22).
       Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
       Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап – перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи – для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
       Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.
       Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.
       Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.
       Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
       Оскільки склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доведенню, порушення заявником свого процесуального обов`язку та ненаправлення іншій стороні копій доказів на підтвердження дійсності понесення на правничу допомогу витрат призводить до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду ознайомитись із їхнім змістом, позбавляє можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку.
       У випадку недотримання заявником вимог щодо належного направлення відповідних копій документів іншій стороні, а також у разі ненадання суду доказів підтвердження факту такого надсилання, суд не може брати до уваги докази понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду відповідної заяви, адже відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про відшкодуванні витрат на правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення з цього питання.
       Наведені висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.
       Проте змістом наведених постанов підтверджується, що положення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України не можуть бути (у випадку їх недотримання) безумовною підставою відмови у розподілі витрат на правову допомогу, якщо іншій стороні надано можливість спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
       У процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат, у тому числі на правову допомогу, суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, провадження № 12-43гс22).
       При розгляді цієї заяви суд повинен забезпечити сторонам дотримання принципів змагальності, рівності в судочинстві, реалізацію права сторони «бути вислуханою» як передумови того, що вона була «почута», що є складовою права на справедливий суд (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року)».
       У справі, що переглядається, орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу адвоката був зазначений у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 , заяву про ухвалення додаткового рішення з доказами понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу його представниця – адвокатка Мишковська Т. М. подала 15 травня 2025 року з квитанцією про надсилання її з додатками представникові ОСОБА_1 – адвокатові Поворознюку Б. М., який, в свою чергу, 23 травня 2025 року подав клопотання про відмову у стягненні судових витрат на правничу допомогу.
       Отже ОСОБА_2 , його представницею – адвокаткою Мишковською Т. М., а також судом були належним забезпечено ОСОБА_1 можливість бути повідомленою про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагався компенсувати за її рахунок, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу адвокатки Мишковської Т. М., які поніс ОСОБА_2 .
       Щодо співмірності таких витрат складності справи та обсягу робіт, виконаних адвокаткою та наданих нею Кравчуку В. В. послуг, то суд першої інстанції правильно, відповідно до приписів частини четвертої статті 137 ЦПК України врахував складність справи, обсяг виконаних адвокаткою робіт та наданих нею послуг, їх якість, а також тривалість судового розгляду справи і прийшов до обґрунтованого висновку, що співмірним, розумним і справедливим розміром відшкодування витрат на правничу допомогу буде 30 000 грн 00 к.
       Зазначення в зустрічній позовній заяві про те, що очікуваний розмір витрат на правничу допомогу становить 28 000 грн 00 к., натомість за результатами розгляду справи гонорар адвокатки Мишковської Т. М. склав 58 000 грн 00 к., не може бути підставою для відмови у стягненні суми витрат на правничу допомогу, що перевищує попередній орієнтовний її розрахунок, тому що при здійсненні попереднього розрахунку судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, відповідний учасник процесу вправі покладатися як на добросовісну процесуальну поведінку інших учасників судового розгляду, так і на належну організацію роботи суду щодо розгляду його справи, зокрема її розгляд впродовж розумного строку, в межах, визначених частинами першою та другою статті 210 ЦПК України, тобто 90 днів з часу відкриття провадження у справі.
       Зустрічний позов представниця ОСОБА_2 – адвокатка Мишковська Т. М. подала 19 березня 2021 року, а справа по суті судом першої інстанції була розглянута лише 14 травня 2024 року, тобто її судовий розгляд загалом тривав понад 4 роки, що очевидно збільшило затрати часу та зусиль адвокатки на надання правничої допомоги ОСОБА_2 порівняно з тими, які вона планувала понести при підготовці зустрічного позову, що відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України дало підстави представниці ОСОБА_2 – адвокатці Мишковській Т. М. доводити більшу фактичну суму витрат на професійну правничу допомогу, ніж орієнтовно визначену у зустрічній позовній заяві.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що тягнуть за собою скасування або зміну рішенням.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 – 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 травня 2025 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       (Повний текст судового рішення виготовлено 01 вересня 2025 року).

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. Б. Сало