ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 серпня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/26686/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26686/24 (головуючий суддя першої інстанції - Озерянська С.І.) за позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 03.10.2024 року (згідно копії поштового конверту) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати  йому в період з 29 січня 2020 року по 21 лютого 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови КМУ №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 здійснити йому перерахунок за період з 29 січня 2020 року по                    21 лютого 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови КМУ від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; 
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови йому у видачі оновленої довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати йому оновлену довідку про розмір грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що враховується для перерахунку пенсії заявника, з урахуванням перерахунку грошового забезпечення, відповідно до вимог ст. 43 і 63 Закону №2262-ХІІ, ст. 9 Закону України від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704, із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, в тому числі процентної надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби), доплати, підвищення)) та премії у відсотках, встановлених станом на день звільнення за відповідною або аналогічною посадою, з якої його було звільнено з військової служби із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом за 1 січня відповідного календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 01 січня відповідного календарного року) на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум за відповідною або аналогічною посадою, з якої його було звільнено з військової служби, для здійснення обчислення та перерахунку з дня звільнення пенсії та подати до відповідного Головного управління Пенсійного фонду України вказану довідку.   

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати  ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 21 лютого 2023 року грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 21 лютого 2023 року грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, 01.01.2021 року, 01.01.2022 року, 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 року, з врахуванням раніше виплачених сум та   із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених сум,
В задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що підстави для що нарахування позивачу грошового забезпечення, а також інших додаткових виплат за період з 29 січня 2020 року по 21 лютого 2023 року (включно) має бути проведено з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 1 січня відповідного календарного року відсутні, оскільки пунктом 4 Постанови №704 визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Позивач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У період з 11.03.2025 року по 20.03.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В.  перебувала на лікарняному. У період з 26.05.2025 року по 09.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. та суддя-член колегії Білак С.В. перебували у відпустці. У період з 26.05.2025 року по 13.06.2025 року суддя-член колегії  Чабаненко С.В. перебувала  у  відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 до 21.02.2023 року.
Згідно  витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №52 від 21.02.2023 року позивача з 21.02.2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Також із  вказаного витягу вбачається, що наказано виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, виплатити грошову компенсацію за 45 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та за 45 діб за 2023 рік, виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2019-2023 роки як учаснику бойових дій за 70 діб, виплатити одноразову допомогу при звільненні, виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Картки особового рахунку позивача за спірні періоди містять інформацію про нараховані суми грошового забезпечення у розрізі їх складових, суми індексацій, допомог та премій, зокрема в зоні ООС, до дня захисника, за злагодження дій.
22.07.2024 року представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо здійснення перерахунку з 01 січня 2020 року по 21 лютого 2023 року грошового забезпечення, основних та додаткових видів грошового забезпечення, , а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, премії виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік та видачі оновленої довідки щодо ОСОБА_1 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
01.08.2024 року Військова частина НОМЕР_1 листом №1648 повідомила, що показник прожиткового мінімуму для працездатної особи для розрахунку деяких видів грошового забезпечення у зазначений період взято станом на 01 січня 2018 року. Вказує, що у військовій частині відсутній механізм перерахунку посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, згідно постанови КМУ України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 зі змінами та доповненнями.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо обчислення розміру грошового забезпечення без застосування прожиткового мінімуму станом на початок кожного календарного року та не видачі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з посиланням на правові висновки Верховного Суду у постанові від 02.08.2022 року у справі №440/6017/21, зазначив, що для обчислення розміру посадового окладу, окладу за військовими (спеціальними) званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу підлягає застосуванню, як розрахункова величина, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року. Суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно у спірному періоді не здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року.
Разом з тим суд першої інстанції вказав, що саме діями відповідача, а не бездіяльністю порушуються права позивача, оскільки відповідач необґрунтовано здійснив обчислення та виплату грошового забезпечення позивача, застосовуючи механізм обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01.01.2018  року та відмовив у здійсненні перерахунку грошового забезпечення позивача.
Щодо вимоги позивача про видачу оновленої довідки про розмір грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що враховується для перерахунку пенсії, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають, як передчасні, оскільки відповідач на виконання цього рішення ще не здійснив перерахунок і виплату за спірні періоди грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
             Колегія суду звертає увагу, що при вирішенні спору суд першої інстанції, належним чином не дослідив питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та не надав належної оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, які були викладені у відзиві на позовну заяву. 
З  цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно із частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Позивач проходив військову службу в Збройних силах України, що відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.
За приписами частини 3 статті 122 КАС України такий строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, для визначення початку перебігу строку звернення потрібно виходити не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Відтак, необхідно встановити час,  коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого  законом  строку  від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить  про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».
Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. 
Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі №340/1019/19).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.05.2021 року у справі №260/1893/19, відповідно до якої у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. Таке законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Судом апеляційної інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2023 року №52 капітана ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення з 22 лютого 2023 року (а.с.12, 67-68)
З тексту вказаного витягу з наказу вбачається, що позивачу належить виплатити: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 412% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 по 21 лютого 2022 року; грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік; грошову компенсацію за 45 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та 45 діб за 2023 рік; грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку  за 2019 рік - 14 діб; 2020 рік - 14 діб; 2021 рік - 14 діб; 2022 рік - 14 діб; 2023 рік - 14 діб як учаснику бойових дій; одноразову допомогу при звільненні в розмірі 50% від місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби.
У позовній заяві зазначено, що у липні 2024 року представник позивача зверталася до  військової  частини із заявою щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період служби та з адвокатським запитом щодо надання інформації. 
Листом від 01.08.2024 року військова частина повідомила, що при розрахунку грошового забезпечення позивача було використано прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений законом на 01 січня 2018 у розмірі 1762,00 грн..
Разом з тим, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивача остаточно звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 21.02.2023 року, що позивачем не заперечується. Відповідними картками особового рахунку позивача за 2020-2022 роки підтверджено, що позивач отримував грошове забезпечення (основні та додаткові види ГЗ) щомісячно, тобто позивачу були відомі суми грошового забезпечення, яке він отримував.
Отже, з 21.02.2023 року (дата наказу про виключення зі списків особового складу військової служби) минуло майже два роки, тобто позивачем пропущено строк звернення до суду, як передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, так і передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Апеляційний суд зазначає, що в даному випадку позивач не перебував у трудових відносинах з підприємством, установою чи організацією, а проходила саме публічну (військову) службу, порядок та умови проходження якої врегульовано спеціальним законодавством.
Посилання позивача та суду першої інстанції  на те, що положення статті 233 КЗпП України в частині що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, до внесення змін 19.07.2022 року повинні застосовуватись до вказаних правовідносин, тобто без обмеження строку звернення до суду, апеляційний суд вважає помилковим, оскільки процесуальні строки, яким є і строк звернення до суду, починає відлік від дати порушення прав, свобод чи інтересів особи або дати, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
В даному випадку, позивач, отримуючи грошове забезпечення щомісячно протягом всього строку служби в визначеному розмірі, а також отримуючи щорічно грошову допомогу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вважаючи невірним порядок розрахунку грошового забезпечення та  вказаної  допомоги, мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав, як під час несення служби, так і відразу після звільнення з військової служби у встановлений законом строк.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що про порушення свого права, на думку позивача, останній дізнався (або повинен був дізнатись) відповідно у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках, та мав відповідний час, встановлений чинним законодавством України, на звернення за захистом свого порушеного права, однак звернувся до суду з даним позовом лише 03.10.2024 року.
Строк звернення до суду з адміністративним позовом обчислюється з моменту реального, фактичного порушення права чи інтересу особи, про яке особа дізналась, або  повинна була дізнатись.
Таким чином, з моменту отримання останньої виплати грошового забезпечення у розмірі, який на думку позивача є невірним, позивач дізнався про порушення своїх прав, однак до суду із даним позовом звернулась лише 03.10.2024 року, майже через 1 рік 8 місяців від дня звільнення зі служби.
Судом першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надано.
Позивач будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним  адміністративним позовом не зазначив та судом апеляційної інстанції доказів поважності пропуску такого строку не встановлено.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, проте такі посилання відповідача судом першої інстанції залишені без уваги.
Відповідно до частини 4 статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 частини першої  статті 240 КАС України  визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1  статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240 цього  Кодексу.
Отже, судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами, в  тому числі позивачем, не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині  рішення суду не перевіряється.
Керуючись статтями 122-123, 240, 243, 250, 294, 308, 312, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26686/24 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/26686/24 скасувати в частині задоволених позовних  і в цій частині прийняти нове рішення про залишення таких вимог без розгляду.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко