ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 553/3767/22
провадження № 61-3387св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                        Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа  - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Жаровою-Тітарьовою Ларисою Михайлівною, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2024 року у складі судді Савченка Д. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого                  2025 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до                     ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 09 жовтня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 04 квітня 2017 року. Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку                       ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, з дітьми не спілкується, участі у вихованні не приймає, діти проживають із нею та знаходяться на її утриманні. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 800,00 грн на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Крім того, відповідач зловживає спиртними напоями, що може негативно вплинути на розвиток дітей.  
Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня                      2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Прийнявши до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом (виключною мірою), необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, а належних та допустимих доказів свідомого (винного) ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків позивачка не надала, а також, урахувавши, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, що свідчить про його інтерес до них, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жарова-                   Тітарьова Л. М. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі                      № 553/449/20, від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 15 травня 2019 року у справі                                           № 661/2532/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам у справі, проігнорували пояснення сина сторін ОСОБА_5 , який просив позбавити батьківських прав відповідача, не взяли до уваги доводи позивача про те, що відповідач протягом значного часу не піклувався про дітей, а лише почав проявляти зацікавленість після звернення до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, діти протягом багатьох років не спілкуються з батьком. Відповідач не надав жодного доказу того, що  він із                    2016 року і до дня звернення з цим позовом спілкувався з дітьми, приймав або намагався приймати участь у їх вихованні, розвитку та утриманні.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_2 подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.  Зазначає, що суди правильно встановили обставини справи та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення. Він не втрачав інтересу до своїх дітей, через відсутність можливості бачитися з ними з вини позивачки неодноразово змушений був звертатися до правоохоронних органів та органів опіки й піклування з приводу усунення перешкод з боку позивачки у спілкуванні з дітьми. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Харківського районного суду Харківської області цивільну справу № 553/3767/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету                  спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Матеріали справи № 553/3767/22 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2012 року, який розірваний на підставі  заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року.
Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_3 ,                                          ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня                         2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та                              ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 800,00 грн  на кожну дитину щомісячно, починаючи з 10 березня 2016 року й до досягнення дітьми повноліття. Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши час: один раз на тиждень протягом двох годин за місцем проживання дітей у присутності матері ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_6 .
Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання від 29 травня2019 року, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 разом із матір`ю.
За відомостями податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП, розмір доходу за звітній період 1 107 111 грн.
У висновку від 18 жовтня 2022 року № 194, Департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 квітня                    2024 року у справі № 553/449/20, від 01 квітня 2020 року у справі № 234/19213/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,  № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:         1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження                                       № 61-12305св18)).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження                                      № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі                                     № 953/17837/19».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 08 грудня                    2021 року у справі № 311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі                                          № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21 та інших.  
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі  № 631/2406/15-ц зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).».
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) вказано, що «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком.                           З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому.».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків суд не встановив і позивачка не довела.
Навпаки, суди встановили, що відповідач заперечував проти вимог позивачки та пояснював, що бажає приймати участь у спілкуванні та вихованні дітей, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків з дітьми. Заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей і бажання брати участь у їх вихованні.
Суди встановили, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій позивач просить суд усунути перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та                                       ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_2 , який проживає окремо від них; зобов?язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми, як установлено заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 14 вересня                         2016 ороку у справі N?640/3913/16-ц, та встановити новий спосіб участі батька у вихованні дітей.
Відповідно до інформації відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28 березня 2023 року, ОСОБА_2 звертався до відділу поліції за фактом невиконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня                       2016 року. Звернення в подальшому направлено до Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області.
За інформацією Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 06 червня 2023 року від ОСОБА_2 20 березня 2023 року надійшло звернення та 28 березня 2023 року до Департаменту служб переслано звернення ОСОБА_7 , яке надійшло до Харківської обласної військової адміністрації, щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. Спеціалісти Департаменту служб разом з фахівцем із соціальної роботи здійснили вихід за місцем реєстрації дітей: АДРЕСА_1 , із метою проведення співбесіди з матір?ю дітей ОСОБА_1 . Під час виходу двері ніхто не відчинив.
Також установили, що з 15 квітня 2022 року діти разом із позивачкою виїхали за межі України та знаходяться в республіці Туреччина, що позбавляє відповідача можливості в повній мірі виконувати батьківські обов`язки.
Установивши, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до участі у вихованні дітей, який із його слів не міг бути повною мірою реалізований внаслідок відносин, що склалися між ним і колишньою дружиною ОСОБА_1 , має намір на відновлення відносин з дітьми, врахувавши бажання батька спілкуватись із дітьми, а також те, що батько проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у їх вихованні, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачкою необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого вона належно не аргументувала.
Колегія суддів погоджується з висновками судів, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суди правильно застосували.
При цьому Верховний Суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками дітей не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин апеляційний суд не встановив.
Отже задоволення позову про позбавлення батьківських прав                    ОСОБА_2 , який бажає брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, не відповідає якнайкращим інтересам дітей, що спростовує доводи позивача у відповідній частині.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого                      2023 року у справі № 443/643/21, від 13 вересня 2023 року у справі                                 № 202/3248/22.
Верховний Суд ураховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на сина й доньку, а тому розрив із ними сімейних відносин не відповідає їх інтересам.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не надали оцінки бажанням сина сторін, який за своїм віком вправі висловити власну думку щодо спілкування з власним біологічним батьком, на увагу не заслуговують, оскільки суд належним чином оцінив наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).  
Відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, що, у свою чергу, свідчить про те, що він намагається зберегти родинні зв`язки з ними, налагодити спілкування та мінімізувати конфліктні ситуації у родині.  
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду у наведених позивачкою як приклад неправильного застосування норм права постановах Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить загальним висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, крім іншого, такі висновки зроблені за інших обставин, встановлених у кожній із зазначених справ та наявних у ній доказів.
Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                          № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення  -  без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Жаровою-Тітарьовою Ларисою Михайлівною, залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня                           2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                               М. Є. Червинська
 
                                                                                        Є. В. Коротенко
 
                                                                                         В. М. Коротун