ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/841/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/6942/24 Категорія: 310020000 	і Позарецька С.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ; 
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_2 – адвокат Трегуб Оксани Анатоліївни;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Трегуб Оксани Анатоліївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

04.09.2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.09.2010 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який у подальшому, рішенням Придніпровського районного суду від 28.10.2016 року було розірвано.
За час перебування у вказаному вище шлюбі у сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 2016 року сторони не підтримують сімейних відносин, не спілкуються та не ведуть спільного господарства. На теперішній час мешкають в різних країнах, а малолітній син – ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю.
Вказує, що відповідач є працездатним, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає він може сплачувати аліменти у розмірі від всіх видів доходів (заробітку). Разом з тим, зазначає, що відповідач не надає та не бажає надавати добровільно ніяких грошових коштів, пов`язаних з витратами на дитину. Син ОСОБА_5 повністю перебуває на її утриманні, тобто одяг, харчування, засоби гігієни, інші витрати, враховуючи вік дитини, здійснюється за її кошти. Враховуючи зазначене вище, на її думку, відповідач ОСОБА_2 нехтує та взагалі самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків.
Зазначає, що 22.05.2023 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 (справа № 711/2397/23).
25.07.2023 року Придніпровським районним судом м. Черкаси скасовано судовий наказ за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 та одночасно роз`яснено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в порядку позовного провадження з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.
18.10.2023 Черкаським апеляційним судом рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року залишено без змін.
З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви до суду і продовжувати до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.02.2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2024 року та до повнолітня дитини.
Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір у дохід держави у сумі 1211 грн. 20 коп.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зазначивши, що судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини від всіх видій його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника адвоката Трегуб О.А. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1 598 грн., але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, є таким, що винесене при неповному з`ясуванні обставин, що мають істотне значення для справи. Вказує, що позивачем жодними доказами не доведено ані факту отримання відповідачем доходу, ані наявності у відповідача витрат, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.
Судом не застосовано положення ч. 1 ст. 182 СК України та не враховано матеріальне становище платника аліментів, проігноровано інформацію про наявність у платника аліментів інших двох малолітніх дітей, не взято до уваги інформацію про відсутність у відповідача на праві власності, володіння та/або користування нерухомого майна.
Вважає висновок суду про те, що відповідачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану – народження двох дітей від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, який запропонований позивачем є хибним, та не відповідає дійсним обставинам справи.
Вказує, що позивачем не долучено до матеріалів справи належних доказів, які спростовують рівність дітей перед законом або можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі, більшому ніж встановлений ст. 183 СК України.
21 квітня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві вказує, що оскаржуване рішення суду є законним, справедливим та таким, що постановлене виключно в інтересах неповнолітньої дитини. Судом проведено повний та всебічний розгляд справи, детально розглянуто всі аргументи сторін, в тому числі викладені представником відповідача в своїй апеляційній скарзі на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.02.2025 року. Вказує, що всі доводи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, та враховані при прийнятті рішення по справі.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів про неспроможність сплачувати відповідні аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.09.2024 року і до повноліття дитини.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При розгляді справи судом встановлено, що 17.09.2010 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1201. 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2016 року у справі № 711/7643/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Вказане вище судове рішення набрало законної сили 07.11.2016 року (а.с.12-13).
Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 10.10.2023 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінила прізвище. Прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені: ОСОБА_1 (а.с.8).
За час спільного проживання у шлюбі у сторін народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.04.2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 430. Батьком дитини записаний відповідач – ОСОБА_2 (а.с.9).
Сторони разом не проживають і їх спільна неповнолітня дитина мешкає разом з матір`ю ОСОБА_7 за адресою її постійного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою голови правління ОСББ «Затишок 2005» Кучер Т.О. від 04.09.2024 року та актом опитування сусідів № 2286 від 13.09.2024 року (а.с.10-11, 24).
Правовідносини сторін у справі, які виникли на підставі викладених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
За нормою ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення розміру аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, тобто в частці від доходу особи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти стягнення з нього частини від заробітку (доходу) не надав суду доказів скрутного матеріального становища, незадовільного стану здоров`я, що унеможливлювало б йому працювати чи сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Що стосується доводів апеляційної скарги скаржника про неврахування судом першої інстанції факту укладення шлюбу з ОСОБА_8 та народження від даного шлюбу двох дітей, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно Свідоцтва про шлюбу від 26.04.2017 року Серія НОМЕР_3 , яке видане Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області  ОСОБА_2 та ОСОБА_8 уклали шлюб (а.с.56).
У вказаному шлюбі у відповідача народилося двоє дітей, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії  НОМЕР_4 від 22.08.2019 року, актовий запис № 2112, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 22.08.2019 року, актовий запис № 2111. Батьком дітей записаний відповідач – ОСОБА_2 (а.с.57-58).
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 зазначається, що зміна сімейного стану, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Адже сторона повинна належними та допустимими доказами підтвердити погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу.
Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.
Отже, наявність у відповідача двох дітей від іншого шлюбу, також не дає підстав не сплачувати аліменти на утримання сина від першого шлюбу. 
Викладені доводи в апеляційній скарзі з приводу того, що відповідач на даний момент не працює, не отримує доходу, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що стороною відповідача не доведені обставини про те, що його двоє дітей від другого шлюбу проживають разом з ним і перебувають тільки/саме на його утриманні. 
Доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не оцінив докази у їх сукупності, чим порушив процесуальну норму щодо оцінки доказів у цивільному процесі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому недостатніми є посилання скаржника на можливість сплати аліментів саме в розмірі 1 568 грн. щомісяця, але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, та що саме такий розмір аліментів буде відповідати як інтересам сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так і можливостям його батька, відповідача у справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
З урахуванням того, що обставини щодо визначення розміру аліментів, передбачених статтею 182 ЦПК України, досліджувались судом першої інстанції під час вирішення питання щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця. Такий розмір аліментів буде відповідати як інтересам сина ОСОБА_3 так і можливостям його батька.
Щодо клопотання представника ОСОБА_2 – адвоката Трегуб О.А. про долучення до матеріалів справи відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела та суми нарахованого доходу, (перерахованого податку та військового збору утриманого та сплаченого податку, отримані на запит відповідача від 18.04.2025 року, від 30.04.2025 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах, клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Як вбачається з клопотання відповідач не міг подати такі докази до суду першої інстанції, оскільки перебував та на даний час перебуває за кордоном та отримання останнім тих чи інших документів та організація підготовки передачі їх представнику з боку відповідача потребувало та потребує більшого часу ніж це могло бути за звичайних умов.
Згідно матеріалів справи Придніпровським районним судом м. Черкаси було вчинені дії щодо направлення пакету документів (матеріалів позовної заяви) до компетентного суду Німеччини для вручення їх відповідачу (а.с.38-40).
25.12.2024 року представник відповідача – адвокат Трегуб О.А. подавала до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, відзив на позовну заяву, та заперечення на відповідь на відзив та приймала участь у судових засіданнях (а.с.42-69, 79-81). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 в справі № 279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Щодо долучення до матеріалів справи нових доказів, колегія суддів зазначає наступне.
 
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. 
Оскільки вказаних обставин апеляційним судом встановлено не було, докази про приєднання яких до справи заявлено клопотання отримані після ухвалення рішення судом першої інстанції, і не могли бути прийняті ним до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що заявлене клопотання задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Трегуб Оксани Анатоліївни залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді