ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року		Справа № 380/21810/24 пров. № А/857/17083/25	

   Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року (суддя Гулкевич І.З., м.Львів) -
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУПФ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – ГУПФ-1) в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ-1 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах № 134450021122 від 13.08.2024 (далі – Рішення) ;
зобов`язати ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 , період її роботи з 05.02.2003 по 05.08.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 7-го відділення Комунальної інфекційної клінічної лікарні м. Львова (Комунального закладу Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня) до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2;
зобов`язати ГУПФ зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 15.08.2003 по 05.08.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 7-го відділення Комунальної інфекційної клінічної лікарні м. Львова (Комунального закладу Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня) у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991;
зобов`язати ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 , до страхового стажу період роботи з 09.03.1989 по 31.12.1990 в Обласному ендокринологічному диспансері згідно записів моєї трудової книжки НОМЕР_1 від 02.08.1988;
зобов`язати ГУПФ призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 06.08.2024 згідно з заявою за № 5600 від 06.08.2024 на підставі статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788-ХІІ) (в редакції, визначеній пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020) у зв`язку з досягненням пенсійного віку 50 років при наявності страхового стажу більше 20 років, в тому числі пільгового стажу за Списком № 2 більше 10 років. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року (далі – Рішення суду), яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року, позов задоволено частково:
Визнано протиправним та скасовано Рішення ГУПФ-1. Зобов`язано ГУПФ-1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.08.2024. Зобов`язано ГУПФ-1 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09.03.1989 по 31.12.1990 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 . Зобов`язано ГУПФ-1 зарахувати до пільгового стажу період роботи з 05.02.2003 по 05.08.2024 на посаді медсестри (сестри медичної) 7-го відділення Комунальної інфекційної клінічної лікарні м. Львова (Комунального закладу Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради Львівська обласна інфекційна клінічна лікарня). Зобов`язано ГУПФ-1 зарахувати ОСОБА_1 у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно статті 60 Закону №1788-XII період роботи з 15.08.2003 по 05.08.2024 згідно довідки №544 від 05.08.2024. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
10.04.2025 представник позивача подала заяву про роз`яснення виконання Рішення суду в частині того чи повинно ГУПФ-1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.08.2024 на підставі статті 13 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, визначеній пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р.) із застосуванням показника вікового цензу у 50 років, з урахуванням правової оцінки, наданої судом (далі – Заява).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року відмовлено представнику позивача у задоволенні Заяви. 
Не погодившись із постановленою ухвалою, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить таку скасувати та Заяву задовольнити.
В апеляційній скарзі вказує, що резолютивна частина Рішення суду є незрозумілою (об`єктивно ускладнює або робить неможливим виконання такого рішення), оскільки зміст резолютивної частини «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.08.2024» можна тлумачити таким чином, що Львівський окружний адміністративний суд зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 06.08.2024, але ніби то не зобов`язав (чи все ж таки зобов`язав?) враховувати правову оцінку, надану судом у даній справі щодо права позивачки на призначення їй пільгової пенсії за Списком № 2 при досягненні 50 років на підставі статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ (в редакції, визначеній пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020р.), тому без відповідного роз`яснення виконання рішення суду може бути ускладненим або взагалі неможливим.
Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для роз`яснення Рішення суду, передбачених статтею 254 КАС, оскільки резолютивна частина рішення є зрозумілою за змістом.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 254 КАС за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.
За змістом частини другої статті 254 КАС суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження.
Це означає, що роз`яснення судового рішення є за своєю правовою суттю одним із способів усунення його недоліків, але без виправлення і ухвалення додаткового рішення цим же судом.
Виходячи із системного тлумачення положень вказаних норм роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акта і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.
Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.
При цьому роз`яснено може бути виключно рішення, яке підлягає виконанню.
Роз`яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю за змістом, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб стосовно яких воно ухвалене, так і для тих, що будуть здійснювати його виконання. Інакше кажучи це стосується випадків, коли недотримані вимоги ясності, визначеності такого судового рішення адміністративного суду. Невизначеність судового рішення означає, що таке рішення містить положення, з приводу яких виникають суперечки щодо його розуміння та під час виконання.
Сама суть роз`яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповідь на нові вимоги або на невирішені вимоги, він лише має пояснити положення постановленого ним рішенням, які нечітко ним сформульовані, або є незрозумілими для зацікавлених осіб, що позбавляє його можливості реалізації або оскарження.
Необхідно зазначити, що роз`яснення резолютивної частини рішення не може замінювати його змісту, а заміна форми викладення, внесення змін до змісту, більш повно і ясно наведення окремих частин рішення заборонене законом.
Дане правило має виключення, за умови, якщо резолютивна частина рішення викладена таким змістом, який є незрозумілим.
При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що саме у мотивувальній частині рішення суд закріплює обставини, які були встановлені в ході судового розгляду і мають преюдиційне значення при вирішенні інших справ за участю цих осіб.
Водночас, порядок перерахунку пенсії визначається законами чи нормативно-правовими актами України, а не судом.
Пенсійний орган, перераховуючи пенсію, зобов`язаний керуватися відповідними законами чи підзаконними актами, а суд лише може перевірити відповідність перерахованої пенсії. Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що роз`ясненню підлягає рішення суду, а не норми чинного законодавства України.
Поміж тим, суд першої інстанції в Рішенні суду констатував, що позивач досягши 50 років й, відповідно, досягла пенсійного віку з огляду на рішення № 1-р/2020 Конституційного Суду України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції є зрозумілим, а мотивувальна частина рішення суду співпадає з її резолютивною частиною та містить чіткі аргументи стосовно підстав для задоволення позовних вимог, тому розширеного тлумачення шляхом його роз`яснення та винесення процесуального документу з цього приводу не потребує.
З аналізу вказаних норм та обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про роз`яснення рішення суду.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції винесена за результатами повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування немає.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 254, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному скарженню.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич