ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2025 р. м.Київ          Справа№ 920/1283/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу    Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»
на рішення                         Господарського суду Сумської області
від                                                 02.01.2025                                                                        
у справі                                    № 920/1283/24    (суддя Заєць С.В.)
за позовом                              Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні
                                                            технології»
до відповідача:                     Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»
про                                                     стягнення 246034 грн 71 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Гірнично-рудні технології" звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до вимог якої просив стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопром-К" загалом 246 034 грн 71 коп., з яких: 144 000 грн 00 коп. штраф, 103 680 грн 00 коп неустойка, 1 645 грн 29 коп інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 1904/2023 від 19.04.2023.

           Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що на виконання умов спірного Договору ним було своєчасно, у строки, передбачені Договором, виготовлено обладнання, визначене специфікацією. Відповідно, відповідач очікував від позивача оплати, за виставленим рахунком та транспорт для відвантаження продукції на своєму складі. Водночас, відповідач відповідно до п.2. специфікації, запропонував позивачу здійснити залишок оплати у розмірі 40% вартості Обладнання, направити транспорт для перевезення і отримати обладнання на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми). Проте, всупереч п. 2. Специфікації, позивач оплату впродовж 5 календарних днів з моменту завершення строку поставки та виготовлення не здійснив, транспорт для перевезення не направив, товар не забрав.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» про стягнення 246 034 грн 71 коп. - задоволено частково, присуджено до стягнення  з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» 77   760 грн 00 коп. неустойки та 108      000 грн 00 коп. штрафу, а також 2 932 грн. 64 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.
Рішення господарського суду мотивовано тим, що доказів направлення відповідачем та отримання позивачем підтвердження готовності до відвантаження обладнання, визначеного специфікацією, суду сторонами не надано.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення 103 680 грн 00 коп. неустойки в розмірі 0,1 від вартості не поставленого Обладнання, за кожен день прострочення (обрахунок якої починається з 11-го дня прострочення виконання зобов`язання відповідачем за спірним Договором).
Розглянувши та перевіривши розрахунок неустойки, наведений позивачем в позовній заяві, що стягується (а.с.3), суд першої інстанції встановив, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично правильним.
Суд першої інстанції  врахував відсутність обгрунтованих доказів на підтвердження понесення позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по Договору або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з діями відповідача, у зв?язку з чим дійшов висновку про зменшення розміру нарахованої неустойки на 25 %- до 77 760 грн 00 коп.  В іншій  частині  відмовив у стягненні неустойки. 
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався, як на підставу позову в частині стягнення з Відповідача 77 760 грн 00 коп. неустойки та 108 000 грн 00 коп. штрафу. Водночас, суд відмовив в частині стягнення 25 920 грн 00 коп. неустойки та 36 000 грн 00 коп. штрафу (у зв`язку із зменшенням розміру неустойки та штрафу на 25 %), а також 1 645 грн 29 інфляційних втрат (у зв`язку з їх необґрунтованістю).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від         02.01.2025      у справі         №920/1283/24  та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми   процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що   затримка поставки обладнання, відбулася з вини позивача та в наслідок його бездіяльності і не виконання умов договору поставки та невід?ємних додатків до нього: специфікації №2 та рахунку фактури №СФ -0000006 на оплату заготовок штовхача та ротору центрифуги 300.0001 СБ на загальну суму 1440000,00 грн., в тому числі ПДВ - 240000,00 грн. 
Договором та специфікацією, точне місце передачі обладнання сторонами не визначено. Відповідно до п.п. 6.1. 6.2 Договору, п. 1 Специфікації №2 обладнання могло постачатися як на склад покупця, так і зі складу постачальника.
Крім того, відповідач посилався на те, що  на виконання вимог Договору від 19.04.2023 №1904/2023, своєчасно, у строки, передбачені договором, виготовив обладнання - заготовки штовхача та ротора центрифуги 300.001 СБ та очікував від Позивача оплати, за виставленим рахунком та транспорт для відвантаження продукції на своєму складі. Разом з тим, Відповідач, відповідно до п. 2 Специфікації №2 запропонував Позивачу здійснити залишок оплати 40% вартості товару, направити транспорт для перевезення, і отримати обладнання на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» м. Суми.
Проте, всупереч п. 2 Специфікації, Позивач оплату впродовж 5 календарних днів, з моменту завершення строку поставки та виготовлення не здійснив, транспорт для перевезення не направив, товар не забрав.
Отже, без надання транспорту для відвантаження товару, проведення оплати та фактичного прибуття представників позивача на склад відповідача, виконати умови договору у односторонньому порядку відповідач не міг та і не повинен був цього робити. Доказів того, що позивач у строки передбачені договором провів оплату 100%, прибув на склад відповідача для отримання товару позивач суду не надав, а тому і доводи позивача про прострочення зобов?язання з боку відповідача є безпідставними.
Крім того, суд першої інстанції доводам відповідача, які були викладені у відзиві на позовну заяву та у запереченні на відповідь на відзив уваги не звернув та не зробив відповідний висновок, безпідставно прийняв доводи позивача.
Відтак, оскільки позивач своєчасно не сплатив залишок суми боргу 576 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 96 000,00 грн. за виготовлений товар в установлений Договором термін, яким була передбачена попередня оплата, то він не має права вимагати від відповідача сплати неустойки та штрафу, інфляційних витрат за несвоєчасну поставку.
Доказів того, що позивач у строки передбачені договором провів оплату 100%, прибув на склад відповідача для отримання товару - позивач суду не надав, а тому і доводи позивача про прострочення зобов?язання з боку відповідача є безпідставними.
Відтак, оскільки позивач, своєчасно не сплатив залишок суми боргу 576000,00 грн., в тому числі ПДВ - 96000,00 грн. за виготовлений товар в установлений Договором термін, яким була передбачена попередня оплата, то він не має права вимагати від відповідача сплати неустойки та штрафу, інфляційних витрат за несвоєчасну поставку.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу 
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу,  який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду, і в якому позивач посилався на те, що враховуючи умови погодженої сторонами Специфікації момент доплати у розмірі 40% сторони погодили саме після отримання листа про готовність до відвантаження, але в порушення умов погоджених між сторонами, інформування про готовність відповідачем не було здійснено, а отже, у позивача були відсутні підстав для здійснення оплати у строк до 04.08.2023 року, як зазначає представник скаржника.
Посилання на обізнаність про готовність до відвантаження, з посиланням доручення з датою 12.10.2023 року, також не може бути взято до уваги. Видача довіреності на отримання ТМЦ може бути виписано покупцем у будь-який момент, одночасно з цим єдиною умовою про обізнаність покупця про готовність Обладнання до відвантаження є єдиний документ, а саме: лист про готовність до відвантаження, який продавцем не було надано, що також підтверджується. матеріалами справи та апеляційною скаргою.
Окрім цього, саме з моменту підписання видаткової накладної Обладнання вважається переданим Покупцю, ані відповідачем, ані позивачем не заперечується факт підписання видаткової накладної саме 25 жовтня 2023 року, цей факт підтверджений наданими доказами до матеріалів справи.
Доказів своєчасного виконання відповідачем не надано.
Крім того, позивач зазначав, що договором про надання правничої допомоги №58-2024 від 09 жовтня 2024, п. 3.1. визначено, що гонорар за надання правової допомоги у спорі про стягнення заборгованості за договором поставки №1904/2023 від 19 квітня 2023 року в суді першої інстанції складає 8 000,00 (вісім тисяч) гривень. Гонорар за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції (у випадку оскарження, незалежно від суб?єкта та обсягу оскарження) складатиме 4 500,00 (чотири тисячі п?ятсот) гривень.
Таким чином, у зв?язку із оскарженням відповідачем рішення суду першої інстанції (незалежно від обсягу оскарження), від імені та і інтересах позивача, відповідач повідомив про очікувані витрати позивача, пов?язані із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 500,00 (чотири тисячі п?ятсот) гривень витрат на правничу допомогу.
Також, 16.05.2025 через систему «Електронний суд» позивачем подано заяву про відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу на стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції в розмірі 4   500,00 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»   на рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станік С.Р., суддів: Гончаров С.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1283/24.
10.02.2025 на виконання вказаної ухвали місцевий господарський суд направив до Північного апеляційного господарського суду матеріали справи №920/1283/24.
Ухвалою Північного апеляційного суду від 13.02.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»  на рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24 - залишено без руху та роз`яснено скаржнику право усунути недоліки, подавши до Північного апеляційного господарського суду:
- докази доплати судового збору в повному обсязі, а саме в розмірі 143 (сто сорок три ) грн. 00 коп. за оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24.            
25.02.2025 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім долучено квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки #СВ09108591/1 від 21.02.2025 про оплату      судового збору у розмірі 143 грн. 00 коп.
Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік"       установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі: для       працездатних осіб з 1 січня - 3028,00 гривень. 
Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує: (3028, 00 грн. * 100 = 302      800,00 грн.) - станом на момент звернення з відповідним позовом.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимога щодо стягнення 246      034,71 грн  вказана справа, у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України, відноситься до малозначних справ.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Північного апеляційного суду від 25.02.2025 відкрито  апеляційне провадження у справі №920/1283/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»            на рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025, вирішено  справи №920/1283/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» на рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до    статті 55 Конституції України    права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).
Відповідно до    статті 64 Конституції України    права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав в умовах існуючого воєнного стану, застосувавши ст.ст.    2,    6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.    3,    64 Конституції України    та ст.    2,    11 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» було укладено Договір поставки № 1904/2023 від 19.04.2023.
Відповідно до умов п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити за Обладнання. Найменування, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки якого вказуються в Специфікаціях до Договору, які є невід`ємною його частиною.
19.04.2023 між Сторонами було підписано Специфікацію №2, якою було визначено найменування Обладнання, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки, умови оплати, строки та умови поставки.
Так, відповідно до змісту Специфікації було передбачено поставку обладнання на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.
Умови поставки: FCA склад ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) (п. 1 Специфікації).
Умови оплати: 60% передплата, яка здійснюється протягом 5 календарних днів на підставі виставленого рахунку, 40% за фактом отримання листа про готовність до відвантаження впродовж 5 календарних днів (п. 2 Специфікації).
Строк поставки становить 85 календарних днів від дати підписання Специфікації та отримання 60% передплати (п. 3 Специфікації).
11.05.2023 Постачальником було виставлено Покупцю рахунок-фактуру №СФ-0000006 на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.
11.05.2023 відповідно до платіжної інструкції № 159 ТОВ «Гірнично-рудні технології» виконало взяті на себе зобов`язання відповідно до умов Договору та Специфікації №2 від 19.04.2023 року сплативши 60% від вартості обладнання вказаного у Специфікації та рахунку-фактури у розмірі 864 000,00 грн. з ПДВ.
Згідно з п.3.1. Договору, умови постачання обладнання вказуються в Специфікаціях до Договору. Право власності на обладнання переходить до покупця з моменту підписання покупцем видаткової накладної.
25.10.2023 покупець отримав на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) Обладнання, передбачене Специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №9 від 25.10.2023 року та товарно-транспортною накладною №19 від 25.10.2023 року.
25.10.2023 покупцем перераховано постачальнику залишок коштів у розмірі 40% від загальної ціни обладнання, передбаченої Специфікацією, що становить 576 000,00 грн з ПДВ.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що відповідачем поставлено Обладнання з простроченням строку, обумовленого Договором та Специфікацією, у зв`язку з чим позивачем відповідачу нараховано 144 000 грн 00 коп. штрафу, неустойку в розмірі 103 680 грн 00 коп. та 1 645 грн 29 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання зобов`язань за Договором поставки № 1904/2023 від 19.04.2023.
Відповідач, в свою чергу, посилався на те, що  на виконання вимог Договору від 19.04.2023 №1904/2023, своєчасно, у строки, передбачені договором, виготовив обладнання - заготовки штовхача та ротора центрифуги 300.001 СБ та очікував від позивача оплати, за виставленим рахунком та транспорт для відвантаження продукції на своєму складі. Разом з тим, відповідач, відповідно до п. 2 Специфікації №2 запропонував Ппозивачу здійснити залишок оплати 40% вартості товару, направити транспорт для перевезення, і отримати обладнання на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» м. Суми.
Проте, всупереч п. 2 Специфікації, Ппозивач оплату впродовж 5 календарних днів, з моменту завершення строку поставки та виготовлення не здійснив, транспорт для перевезення не направив, товар не забрав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за своєю правовою природою є договором поставки.
Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України та частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Так, умовами Договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» було укладено Договір поставки № 1904/2023 від 19.04.2023.
Відповідно до умов п. 1.1. Договору, Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити за Обладнання. Найменування, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки якого вказуються в Специфікаціях до Договору, які є невід`ємною його частиною.
19.04.2023 року на між Сторонами було підписано Специфікацію №2, якою було визначено найменування Обладнання, асортимент, ціна, кількість, код УКТЗЕД поставки, умови оплати, строки та умови поставки.
Так, відповідно до змісту Специфікації було передбачено поставку обладнання на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.
Умови поставки: FCA склад ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) (п. 1 Специфікації).
Умови оплати: 60% передплата, яка здійснюється протягом 5 календарних днів на підставі виставленого рахунку, 40% за фактом отримання листа про готовність до відвантаження впродовж 5 календарних днів (п. 2 Специфікації).
Строк поставки становить 85 календарних днів від дати підписання Специфікації та отримання 60% передплати (п. 3 Специфікації).
11.05.2023 Постачальником було виставлено Покупцю рахунок-фактуру №СФ-0000006 на загальну суму 1 440 000,00 грн з ПДВ.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 11.05.2023 відповідно до платіжної інструкції № 159 ТОВ «Гірнично-рудні технології» виконало взяті на себе зобов`язання відповідно до умов Договору та Специфікації №2 від 19.04.2023 року сплативши 60% від вартості Обладнання вказаного у Специфікації та рахунку-фактури у розмірі 864 000,00 грн. з ПДВ.
Згідно з п.3.1. Договору, умови постачання Обладнання вказуються в Специфікаціях до Договору. Право власності на Обладнання переходить до Покупця з моменту підписання Покупцем видаткової накладної.
25.10.2023 Покупець отримав на складі ТОВ «ТЕХНОПРОМ-К» (м. Суми) Обладнання, передбачене Специфікацією, що підтверджується видатковою накладною №9 від 25.10.2023 року та товарно-транспортною накладною №19 від 25.10.2023 року.
25.10.2023 Покупцем перераховано Постачальнику залишок коштів у розмірі 40% від загальної ціни Обладнання, передбаченої Специфікацією, що становить 576 000,00 грн з ПДВ.
Статтею 174 Господарського кодексу  України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до вимог частини першої статті 175 Господарського кодексу  України,  майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 193 Господарського кодексу  України  встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, 11.05.2023 відповідно до платіжної інструкції № 159 позивачем перераховано на рахунок відповідача 60% (864 000,00 грн. з ПДВ) від вартості Обладнання вказаного у Специфікації №2 від 19.04.2023 до Договору поставки №1904/2023 від 19.04.2023.
Ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, датою початку перебігу строку надання послуг згідно зі Специфікацією №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 - є 12.05.2023.
П. 3 Специфікації визначено, що строк поставки обладнання становить 85 календарних днів від дати підписання Специфікації та отримання 60% передоплати.
Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується із правомірними висновками суду першої інстанції,  кінцевою датою зобов`язання з поставки Обладнання за Специфікацією №2 від 19.04.2023 року до Договору поставки №1904/2023 є 04.08.2023.
У відповідності до пункту 3.1. Договору право власності на обладнання переходить до покупця з моменту підписання покупцем видаткової накладної.
Як підтверджується матеріалами справи, поставка відповідно до видаткової накладної №9 від 25.10.2023 відбулась 25.10.2023, а отже, умови Договору щодо поставки належної кількості обладнання належної якості відповідачем виконані поза установленим Специфікацією до Договору строком, тобто з простроченням на 82 дні.
Апеляційна скарга містить заперечення відповідача, в яких він зазначав про те, що затримка поставки обладнання відбулася з вини позивача та в наслідок його бездіяльності -невиконання умов договору поставки та невід?ємних додатків до нього: специфікації №2 та рахунку фактури №СФ -0000006 на оплату заготовок штовхача та ротору центрифуги 300.0001 СБ на загальну суму 1 440 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 240 000,00 грн. 
Договором та специфікацією, точне місце передачі обладнання сторонами не визначено. Відповідно до п.п. 6.1. 6.2 Договору, п. 1 Специфікації №2 обладнання могло постачатися як на склад покупця, так і зі складу постачальника.
Суд апеляційної інстанції відхиляє зазначений довод, враховуючи наступне.
Пунктом 2 Специфікації встановлено умови оплати: 60% передплата, яка здійснюється протягом 5 календарних днів на підставі виставленого рахунку, 40% за фактом отримання листа про готовність до відвантаження впродовж 5 календарних днів.
Таким чином, умовами погодженої сторонами Специфікації встановлено, що оплата у розмірі 40 % від загальної вартості обладнання здійснюється позивачем впродовж 5 днів з моменту отримання листа про готовність до відвантаження.
Разом з тим, доказів направлення відповідачем та отримання позивачем підтвердження готовності до відвантаження обладнання, визначеного Специфікацією, сторонами не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Судом апеляційної інстанції враховано довод позивача щодо  умов Договору який був підписаний сторонами умови поставки визначені у розділі « 3. Умови поставки», а саме п. 3.1 передбачено «умови постачання обладнання вказуються в Специфікації до Договору», таким чином сторони погодили, що при підписанні сторонами Специфікації на поставку обладнання, сторони погоджують умови поставки саме в Специфікації, і п 1 визначено умови поставки. 
Таким чином, сторонами на виконання умов договору було погоджено всі суттєві умови, так само як і місце постачання, а саме склад Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» (м. Суми).
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що видача довіреності на отримання ТМЦ може бути виписано покупцем у будь-який момент, одночасно з цим єдиною умовою про обізнаність покупця про готовність обладнання до відвантаження є єдиний документ, саме: лист про готовність до відвантаження, який продавцем не було надано, що також підтверджується, матеріалами справи.
Щодо  вимоги про стягнення штрафу та неустойки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з положеннями пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (пункт 1 статті 549 Цивільного кодексу України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з положеннями статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 Цивільного кодексу України).
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина 1 статті 216 та частина 1 статті 218 Господарського кодексу України).
Згідно з п.8.2. Договору, за порушення термінів поставки понад 10 календарних днів, починаючи з 11-го дня прострочення, постачальник зобов`язаний оплатити неустойку в розмірі 0,1 від вартості не поставленого обладнання, за кожен день прострочення.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення 103 680 грн 00 коп. неустойки в розмірі 0,1 від вартості не поставленого Обладнання, за кожен день прострочення (обрахунок якої починається з 11-го дня прострочення виконання зобов`язання відповідачем за спірним Договором).
Суд апеляційної інстанції здійснивши власний перерахунок   неустойки, дійшов висновку, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично правильним. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції.
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.
Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, неустойки та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки неустойка та штраф є відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).
Судом першої інстанції вірно встановлено, і що перевірено судом апеляційної інстанції, що відповідно до п.8.2. Договору за порушення термінів поставки понад 30 календарних днів постачальник зобов`язаний сплатити покупцеві штраф у розмірі 10% від вартості обладнання.
Згідно з поданим позивачем розрахунком (а.с. 3), сума штрафу становить 144 000 грн 00 коп.
Суд апеляційної інстанції здійснивши власний  розрахунок штрафу, дійшов висновку, що даний розрахунок є обгрунтованим та арифметично правильним. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції.
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.
Разом з тим, частиною 1 статті 233 Господарського кодексу  України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 Цивільного кодексу  України, 233 Господарського кодексу  України та положення Господарського ароцесуального кодексу  України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі.
Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.
Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого господарського суду та приймає до уваги відсутність обгрунтованих доказів на підтвердження понесення позивачем збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань по Договору або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з діями Відповідача, у зв?язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано зменшив розмір нарахованої неустойки на 25 %- до 77 760 грн 00 коп, а також зменшив нарахований штраф на 25 % - до 108 000 грн 00 коп., присудивши до стягнення вказані суми. 
Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення 1 645 грн 29 коп. інфляційних втрат.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Однак, в даному випадку, хоча відносини між сторонами виникли на підставі відплатного договору, предметом спору є заявлені до стягнення нарахування за несвоєчасну поставку Обладнання.
Отже, відповідні зобов`язання відповідача не містять ознак грошового зобов`язання за несвоєчасне виконання якого можливе нарахування згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України суми інфляційних втрат.
Враховуючи що відповідач виконав свої зобов`язання за спірним Договором з порушенням строку поставки обладнання, які не є грошовим зобов`язанням, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат. При цьому, скаржник в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суд першої інстанції повністю, у зв?язку з чим суд апеляційної інстанції здійснив дослідження і вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат. 
Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника, з урахуванням меж апеляційного оскарження,      є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86          Господарського процесуального кодексу України. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що   учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.    (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі            №920/1283/24, за наведених скаржником доводів  та обгрунтувань. 

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на  скаржника. 
Також, 16.05.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача  надійшла заява   в якій позивач зазначав про попередній розрахунок судових витрат позивача під час розгляду справи в Північному апеляційному господарському суді складає 4500, 00 грн.
На підтвердження вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції  долучено :
- Договір про надання правничої допомоги №58-2024, укладений між АБ «Віталія Іванюченко» та ТОВ «Гірничо-Рудні технології»; 
- акт прийому-передачі послуг від 05.05.2024 на суму 4   500,00 грн., підписаний між АБ «Віталія Іванюченко» та ТОВ «Гірничо-Рудні технології», щодо надання та прийняття послуг з представництва інтересів позивача у спорі з відповідачем про стягнення коштів за договором № 1904/2023 від 19.04.2023 у справі № 920/1283/24 у Північному апеляційному господарському суді (ознайомлення з матеріаламис прави, підготовка відзиву на апеляційну скаргу);
- ордер на надання правничої допомоги АР №1227344;
- копія свідоцтва Іванюченко Віталія Володимировича про право на заняття адвокатською діяльністю № ЗП 002305.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Суд апеляційної інстанції при розгляді заяви позивача про стягнення з відповідача понесених витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у заявленому розмірі, враховує, зокрема, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 стосовно присудження судових та інших витрат:
- " 5.40. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц);
- 5.41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №      19336/04, § 268));
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (схожа правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі      №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Отже, вирішуючи клопотання сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.04.2021 у справі      №905/716/20).
Оцінивши подані докази та оцінивши обсяг послуг, що були надані адвокатом Іванюченко Віталієм Володимировичем  під час провадження у суді апеляційної інстанції у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати позивача      на професійну правничу допомогу в сумі 4 500,00 грн., понесені в суді апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду справи №920/1283/24 - є обґрунтованими та співмірними об`єму наданих і отриманих юридичних послуг, а тому підлягають стягненню з відповідача.
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог       статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К»            на рішення Господарського суду Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду  Сумської області від 02.01.2025 у справі №920/1283/24 - залишити без змін.
3. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - задовольнити. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технопром-К» (вул. Березовий гай, 1, м. Суми, 40007, код ЄДРПОУ 45154723) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гірнично-рудні технології» (вул. Генерала Манагарова, 1Г, м. Кременчук, 39600, код ЄДРПОУ 44859959)  4 500 ( чотири тисячі п?ятсот) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції під час розгляду справи № 920/1283/24.
5. Видачу наказу на виконання п. 4 постанови доручити Господарському суду  Сумської області.
6. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
7. Матеріали справи №920/1283/24   повернути до Господарського суду Сумської області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених   ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.    

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                О.М. Сибіга