ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/2805/21
Номер провадження 22-ц/818/1108/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року                                                 м. Харків
 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки адвоката Картавих М. І.,
представника відповідача адвоката Зарицької К. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року в складі судді Зуб Г.А. по справі № 953/2805/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова Ксенія Вікторівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про визнання заповіту недійсним та нікчемним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Варнікова Ксенія Вікторівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі – ХМНО) Чижова Наталія Анатоліївна про визнання заповіту недійсним та нікчемним.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її прабабка ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , що належала останній на праві спільної часткової власності.
За життя 02 грудня 2008 року померлою було складено заповіт, згідно з яким спадкодавець заповіла ОСОБА_4 домоволодіння по АДРЕСА_1 (1/2 його частину), і все своє інше майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що їй належатиме на день її смерті, та те, на що вона матиме право за законом. 
Її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
Після смерті прабабки вона звернулась з заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з існуванням іншого заповіту від 2017 року, складеного ОСОБА_3 на користь відповідача, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В. 
Вказувала, що заповіт від 2017 року не відповідав волі спадкодавця, оскільки не був підписаний померлою. ОСОБА_3 мала втрату слуху по віку і глухоту, тобто без сурдоперекладача не розуміла з ким вона веде розмову, і про що вона ставить свій підпис. 
Також, заповіт складений з порушенням форми, а саме в ньому відсутня дата його складання.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила визнати недійсним та нікчемним і скасувати заповіт, складений ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Варніковою К.В. від 2017 року, зареєстрованого за № 558, а також стягнути судові витрати.
23 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову.
Відзив мотивовано тим, що позивачкою не було надано доказів підроблення заповіту та невідповідності його внутрішній волі спадкодавця.
Сам факт хвороби ОСОБА_3 не свідчить про її фізичну неспроможність складення заповіту та не є підставою для визнання його недійсним. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів неспроможності спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на час вчинення заповіту, а тому підстави для визнання недійсним оскаржуваного заповіту відсутні.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 23 листопада 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, 
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить дати його складання, що унеможливлює з`ясування часу його вчинення та є підставою для визнання його недійсним.
Також матеріали справи не містять Витягу зі Спадкового реєстру, що може підтвердити дійсність вчинення оскаржуваного заповіту. 
Вказувала, що вона завжди піклувалась про ОСОБА_3 та остання заповідала все своє майно своєму онукові, який помер, що підтверджено показами свідків.
Відповідача вони ніколи не бачили до 2017 року, похованням померлої займалась вона разом з своєю матір`ю. В силу свого віку у померлої була манія переслідування та проблеми зі слухом.
17 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження заявлених нею обставин, в тому числі наявності у спадкодавця психічного розладу, який міг би вплинути на здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.
Оскаржуваний заповіт складено у письмовій формі на нотаріальному бланку НМА399974, на обох сторінках даного заповіту зазначено місце його посвідчення, а саме: АДРЕСА_1 , а також час - 11 година 00 хвилин.
Пропущена у заповіті вказівка на місяць складання мало місце виключно через технічну помилку, що жодним чином не вплинуло на зміст правочину, розпорядження заповідача та не викликає жодних незрозумілостей чи суперечок.
Зазначаючи, що напис і підпис спадкодавця не є її особистим, позивачка жодних клопотань про проведення судової експертизи для встановлення факту не підписання заповідачем заповіту або спростування такого факту не заявляла.
Заповідачка не перебувала на обліку в спеціалізованих медичних закладах, щодо неї не подавалися звернення/заяви до органів опіки та піклування та суду для встановлення опіки чи піклування над нею, в медичних документах відсутні будь-які відомості про наявні в неї захворювання в 2017 році, які могли б свідчити про її нездатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також щодо неспроможності заповідача сприймати зміст інформацію на слух. 
ОСОБА_1 не зверталась до суду з клопотанням про проведення посмертної судово-психіатричної та посмертної судово-медичної експертиз для встановлення факту неспроможності заповідача усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Жодних медичних документів, які б могли мати відомості про наявність відповідних захворювань в 2017 році позивачкою не надано. Наявність захворювання з атеросклеротичного кардіосклерозу (тобто ішемічна хвороба серця) та деформуючого остеоартрозу (тобто захворювання суглобів) жодним чином не впливають на психічний стан особи, на її сприйняття дійсних обставин справи, усвідомлення реальності.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Картавих М. І., які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача адвокат Зарицьку К. Ю., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (том 1, а. с. 16).
02 грудня 2008 року ОСОБА_5 складено заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати та на що вона за законом матиме право вона заповіла ОСОБА_4 (том 1, а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (том 1, а. с. 17).
Двадцять п`ятого числа, без зазначення місяця, дві тисячі сімнадцятого року, ОСОБА_5 склала новий заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В. за реєстр. № 558, за яким спадкодавець все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось на території України і за її межами, на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_2 (том 1, а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла (том 1, а.с. 23)
Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , що належала останній на праві спільної часткової власності (том 1, а.с. 30-31).
Постановою приватного нотаріуса ХМНО Варнікової К.В. від 28 січня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю заповіту, складеного на користь ОСОБА_7 (том 1, а .с. 13).
Листом Комунального некомерційного підприємства «Харківська поліклініка № 20» від 18 жовтня 2021 року повідомлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що була зареєстрована та мешкала за адресою: АДРЕСА_2 згідно з записами в медичній карті амбулаторного хворого Ф 025/о впродовж 2017 року зверталась до КНП «МП № 20» ХМР :
- 06 січня 2017 року була оглянута на дому лікарем з приводу: Дs: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз СН II Б ст., Деформуючий остеоартроз у стані загострення. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки у 2004 року;
- 20 січня 2017 року була оглянута на дому з приводу: Дs: Деформуючий остеоартроз у стані загострення. ІХС , атеросклеротичний кардіосклероз СН II Б ст. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки;
- 22 січня 2017 року була оглянута на дому з приводу: Дs: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз СН II Б ст., Гіпертонічна хвороба II ст. Деформуючий остеоартроз з ураженням суглобів нижніх кінцівок, помірно виражений больовий синдром. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки у 2004 року. Пролежні ягодичної області;
- 10 липня 2017 року була оглянута на дому лікарем з приводу: Дs: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, СН II Б ст., Гіпертонічна хвороба II ст. Деформуючий остеоартроз з ураженням суглобів нижніх кінцівок, помірно виражений больовий синдром. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки у 2004 року;
- 29 вересня 2017 року була оглянута на дому лікарем з приводу: Дs: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, СН II Б ст., Гіпертонічна хвороба II ст. нормуючий остеоартроз з ураженням суглобів нижніх кінцівок, помірно виражений больовий синдром. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки у 2004 року;
- 12 грудня 2017 року була оглянута на дому лікарем з приводу: Дs: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, СН II Б ст., Гіпертонічна хвороба II ст. формуючий остеоартроз з ураженням суглобів нижніх кінцівок, помірно виражений больовий синдром. Стан після перелому шийки лівої стегнової кістки у 2004 року; 
ІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно у 09-30 ОСОБА_5 померла. Причина смерті: Хронічна серцево-судинна недостатність на тлі основного діагноза: Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, Гіпертонічна хвороба II ст.; Видана лікарем довідка про смерть № 245. Свідоцтво про смерть одержала на руки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1, а.с. 99-101).
Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина 1 статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, у частині 1 статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини 1 статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23); від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21, провадження № 61-471св24).
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині 1 статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20, провадження № 61- 21209св19).
Згідно з частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм Книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Відповідно до вимог частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Відповідно до статті 1247 ЦК України (у редакції, чинній на час складання заповіту) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі (постанова Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі № 369/3412/17, провадження № 61-2912св24).
Згідно з частиною 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі і заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами 1 та 2 статті 216 ЦК України.
У частині 1 статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність (постанова Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20, провадження № 61-3659св24).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 1 - 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний заповіт не відповідав внутрішній волі ОСОБА_5 , оскільки остання була особою похилого віку, мала вади здоров`я, мала поганий зір та туговухість, а також ознаки психічного розладу (не впізнавала людей, плутала імена рідних, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій). 
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22).
Розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15).
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23)).
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка з клопотанням про призначення у справі такої експертизи до суду першої інстанції не зверталася та не надала суду відповідний висновок експерта, складений на її замовлення.
В контексті викладеного суд першої інстанції правильно виходив із презумпції психічного здоров`я особи заповідача ОСОБА_5 , суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.
Також, матеріали справи не містять медичної документації на підтвердження наявності у спадкодавця ОСОБА_5 хвороби, яка б прогресувала та мала наслідком саме втрату зору та слуху. 
Зі змісту оспорюваного заповіту відомо, що перед його посвідченням приватний нотаріус ХМНО Варнікова К.В. встановлювала обсяг цивільної дієздатності заповідача в момент складання заповіту. Під час посвідчення указаного правочину приватний нотаріус та ОСОБА_8 підтвердили, що волевиявлення заповідача при складенні заповіту було вільним та без будь-якого примусу.
Доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт в момент його укладення не відповідав внутрішній волі ОСОБА_8 позивачка суду не надала.
Отже, установивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248, 1253 ЦК України, а позивачка не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Сам факт не зазначення у даті складання заповіту місяця його складання не свідчить про його нікчемність та невідповідність волевиявленню ОСОБА_8 за відсутності інших доказів по справі.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        О.В. Маміна

В.Б. Яцина