РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 570/5054/24
Провадження № 22-ц/4815/758/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В.,
суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Хлуд І.П.
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Кхатер Фаді Еліас, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:
У вересні 2024 року  ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_5 (далі – відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, в якій просить визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.
Позовну заяву мотивує тим, що 17 серпня 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13 січня 2015 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між ними розірвано.
27 грудня 2018 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області вирішено змінити розмір аліментів та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1000 ( одна тисяча) грн, щомісячно, з 27.12.2017 року та до повноліття дитини.
На даний час, вважає, що необхідно визначити місце проживання сина з нею, оскільки виникають різні непорозуміння при оформленні документів, коли вимагають дозвіл батька, відтак вона змушена звернутись до суду за захистом свого права. Просить позовні вимоги задоволити, визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2025 року позов задоволено.
Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 сплачений судорвий збір в розмірі 1211, 20 (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп).

В апеляційній скарзі  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Кхатер Фаді Еліас, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент розгляду справи між сторонами не існувало жодного реального спору щодо місця проживання дитини. Дитина з 2014 року фактично постійно проживає з матір`ю, що не заперечувалося батьком. Навпаки — він неодноразово підтверджував свою згоду на таке проживання, зокрема у зверненні до Служби у справах дітей. Відповідно, на переконання апелянта, предмет спору в цій справі був відсутній, а позов позивачки мав виключно формальний характер, спрямований не на захист порушеного права, а для вирішення позасудових питань, зокрема — реєстрації дитини за новим місцем проживання.
Суд першої інстанції, за твердженням апелянта, неправомірно переклав обов`язок доказування відсутності спору на відповідача, тоді як відповідно до принципу змагальності саме позивач повинна була довести наявність порушення її прав. При цьому суд у своєму рішенні зробив висновки, які базуються не на установлених фактах, а на припущеннях (наприклад, що відсутність нотаріального акта згоди свідчить про наявність спору). Такі підходи суперечать вимогам Цивільного процесуального кодексу України та порушують принцип юридичної визначеності.
Крім того, суд необґрунтовано задовольнив позов та стягнув з апелянта судовий збір, незважаючи на те, що він не заперечував проти позовних вимог по суті та не перешкоджав реалізації прав матері на проживання з дитиною. Отже, рішення завдало йому матеріальних збитків за відсутності правових підстав.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Волошин Леонід Сергійович, у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

17 серпня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1121.
Під час перебування у шлюбі у них народився син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції 03 грудня 2013 року.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 січня 2015 року в справі №569/19465/14-ц, яке набрало законної сили 02 лютого 2015 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано.
Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_6 , зареєстрований АДРЕСА_1 .
Згідно Довідки №3 від 13 вересня 2024 року, виданої заступником голови ОСББ "Хутір 37" Припутень Валерія Денисівна проживає без реєстрації зі своїм сином ОСОБА_6 з 05 серпня 2023 року по даний час у житловому приміщенні, що знаходиться АДРЕСА_2 .
Згідно характеристики ОСОБА_6 вих № 61/01-16/25 від 17.02.2025 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є учнем 5-А класу Спеціальної школи № 1 смт.Клевань Рівненської обласної ради. Вихованням дитини займається мати. ОСОБА_5 не виявляє інтересу до шкільного життя сина, не бере участі у батьківських зборах і не підтримує зв`язку з учителями та вихователем.
Згідно лікарського заключення від 10.02.2025 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на диспансерному обліку.
З висновку служби у справах дітей, затвердженого рішенням Зорянської сільської ради № 209 від 12 грудня 2024 року слідує, що з урахуванням інтересів та віку малолітного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, Служба у справах дітей Зорянської сільської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю ОСОБА_2 .
З вказаного висновку Служби у справах дітей також слідує, що ОСОБА_6 місце проживання зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , але фактично проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 .
Батько ОСОБА_5 , місце проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 . Відповідно до заяви, поданої ОСОБА_5  від 03.12.2024 року батько не заперечує проти визначення місця проживання його малолітньої дитини разом із матір`ю. 
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 (провадження № 61-10724св23) Верховний Суд зазначив, що саме собою пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Позивач як у касаційній скарзі, так і в судах попередніх інстанцій наголошувала на тому, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з нею лише в зв`язку з тим, що вона подала заяву про залишення позову про відшкодування додаткових витрат на дитину без розгляду. Зазначала, що відповідач неодноразово погрожував відібрати дитину, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом. Верховний Суд наголосив на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.
У постанові від 11 січня 2024 року у справі № 757/15298/22 (провадження № 61-13209св23) Верховний Суд вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини позивач надала пояснення та відповідні докази, тому суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Також апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що, подаючи клопотання про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з підстав відсутності спору між сторонами, відповідач не скористався своїми процесуальними правами на визнання позову та/або укладення мирової угоди.
У справі, що переглядається апеляційним судом, відповідач заперечував щодо задоволення позову та водночас не вказував на необхідність закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору При цьому в матеріалах справи відсутні докази врегулювання питання щодо місця проживання дитини у позасудовому порядку: ні нотаріально посвідченого договору, ні офіційного рішення органу опіки.
Визнаючи наявність у позивачки юридичних складнощів щодо вирішення побутових питань пов`язаних з проживанням з нею спільної дитини, зокрема щодо реєстрації місця проживання, відповідач не ініціював укладення мирової угоди.
Відтак не можна погодитись з доводами апеляційної скарги щодо відсутності предмета спору чи необхідності судового захисту позивачки з дитиною.
Відсутність формалізованого заперечення батька не виключає існування спору, навіть якщо на практиці він не перешкоджав проживанню дитини з матір`ю. Більше того, сам факт подання апеляційної скарги батьком підтверджує, що спір триває і не був врегульований на момент звернення до суду.
Суд першої інстанції належним чином дослідив усі обставини справи, врахував висновки органу опіки та дійшов правильного висновку, що проживання дитини з матір`ю відповідає її найкращим інтересам. Позов був спрямований на усунення правової невизначеності та забезпечення стабільного становища дитини.
Звернення до суду в інтересах дитини — це реалізація законного права, а не зловживання процесуальними правами, як намагається довести апелянт.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Кхатер Фаді Еліас, залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 17 липня 2025 року.

Судді:                                                                         Боймиструк С.В.
                                                               
                                                                               Хилевич С.В.

                                                                               Шимків С.С.