УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/9041/24 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М., 
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/9041/24 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 грудня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк» або банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 (позичальник). Просило стягнути з відповідача на свою користь станом на 17 липня 2023 року заборгованість за кредитним договором №631679324 у сумі 172 996,21 грн, яка складається із: 82 771,81 грн простроченого тіла кредиту; 73 684,02 грн тіла кредиту; 2 631,87 грн процентів за прострочене тіло кредиту; 13 908,51 грн процентів за користування кредитом.
Позов обґрунтований тим, що 06 червня 2021 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 в електронному вигляді укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкрито відновлювальну кредитну лінію №631679324. Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язалася у порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася вказана вище заборгованість. Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» 12 серпня 2022 року затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 грудня 2024 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2021 року, яка станом на 06 липня 2023 року становить 132 408,61 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати. 
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що по-перше, суд першої інстанції не звернув увагу, що позивачем не надано в якості доказу належним чином оформлений розрахунковий документ, що містить печатку та підпис голови банку, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів саме на підставі анкети-заяви на відповідний рахунок відповідача та згідно з яким можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував їй саме як кредитні кошти. Розрахунок не підписаний жодною особою, яка приймає участі у справі, та має повноваження на підписання оригіналу документу, відповідно до чого даний документ взагалі не мав би братися судом до уваги. Не надано доказів, що підтвердили б факт користування вказаними кредитними коштами та з яких можна було б встановити суму, яку вона вже перерахувала позивачу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Виписка, яку позивач долучив до матеріалів справи, не може бути належним доказом, оскільки виписка по рахунку за кредитною карткою не може підтверджувати факт існування боргу саме перед АТ «Сенс Банк». По-друге, при вирішенні питання щодо стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, суд не звернув увагу, що в позовній заяві не зазначено, з чого складається сума заборгованості за кредитним договором. Позивачем не розкрито таке поняття як «прострочена заборгованість за наданим тілом кредиту», його правову природу, а підстави нарахування не передбачені умовами договору, у зв`язку з чим позбавлено можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту». По-третє, відсутність меморіального ордеру про видачу коштів або платіжного доручення про перерахування кредитних коштів на її рахунок унеможливлює встановлення усіх обставин укладення кредитного договору, оскільки надана позивачем виписка по рахунку за кредитною карткою не може підтверджувати факт існування боргу. Відповідно, у матеріалах справи відсутні та при розгляді справи не надано будь-які докази перерахування кредитних коштів на її рахунок відповідно до вимог ЦК України. По-четверте, судом не спростований той факт, що позивачем із неї нараховувалася та утримувалася комісія РКО, що суперечить нормам Закону «Про споживче кредитування». До позовної заяви позивач не додав доказів узгодження з нею переліку послуг, за які вона мала сплачувати щомісячну комісію. По-п`яте, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що з наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що банк неправомірно проводив списання процентів за овердрафт у загальному розмірі 2 631,87 грн, що не передбачено умовами укладеного договору. Проценти за овердрафт фактично є нарахуванням процентами на вже нараховані проценти, що підлягає вирахуванню із загального розміру заборгованості. По-шосте, позивачем не було доведено факту надсилання їй електронного повідомлення, яке могло б свідчити про надання пропозиції укласти договір. Позивач не надав жодних належних доказів того, що вона отримала одноразовий ідентифікатор для накладення електронного підпису. Відсутні й будь-які підтвердження того, що саме вона ( ОСОБА_1 ) підписувала договір таким ідентифікатором. Не надано жодних доказів, які б виключали можливість того, що договір підписаний іншою особою, яка могла заволодіти персональними даними без її ( ОСОБА_1 ) відома чи згоди. Позивач не надав жодних документально підтверджених розрахунків, які б пояснювали алгоритм визначення суми боргу та спосіб його обчислення. Не надано жодних доказів того, що представлений банком розрахунок заборгованості стосується саме кредитного договору, на підставі якого з неї намагаються стягнути значну та необґрунтовану завищену суму коштів. Вказаний розрахунок був складений виключно кредитором, без належного контролю, що створює ризик довільного внесення будь-яких сум, які фактично не підтверджені належними доказами.

Відзиву на апеляційну скарги не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник АТ «Сенс Банк» спрямував заяву, в якій висловив відношення до апеляційної скарги, - заперечив щодо її задоволення та просить у її задоволенні відмовити. Водночас у заяві представник позивача зазначив, що не заперечує щодо розгляду справи та проведення судового засідання за його відсутності. За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що 06 червня 2021 року ОСОБА_1 підписала оферту на укладання угоди про надання кредиту №631679324, якою АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», запропонувало їй відкрити поточний рахунок із електронним платіжним засобом у гривні, а також просило повідомити реквізити рахунку та випустити на його ім`я платіжну карту МС DEBIT WORLD, строком дії п`ять років, з лімітом кредитної лінії у розмірі 100 000 грн та сплатою процентів за користування коштами відновлювальної кредитної лінії у розмірі 35,99 % річних.

Зі змісту паспорта споживчого кредиту, яка містить підпис споживача ОСОБА_1 , строк кредитування визначено 12 з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору.

Зазначений кредитний договір між сторонами укладений у спосіб підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором (5080) на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Умови споживчого кредиту: тип кредиту - «кредитування рахунку»; мета кредиту «споживчі цілі»; сума встановленого кредитного ліміту 100 000 грн; процентна ставка 35,99% річних. Акцепт договору позичальником здійснено шляхом підписанням аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора 5080 (а.с.34).

Обґрунтовуючи вимоги, банк надав суду розрахунок, у якому зазначено, що станом на 17 липня 2023 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 172 996,21 грн, яка складається із: простроченого тіла кредиту – 82 771,81 грн, процентів за користування кредитом – 13 908,51 грн, тіла кредиту – 73 684,02 грн, овердрафту – 2 631,87 грн (а.с.33).

30 листопада 2022 року до ЄДР були внесені зміни про перейменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Зі змісту статуту АТ «Сенс Банк», розміщеного на офіційному сайті позивача за посиланням https://sensebank.ua/storage/files/statut-30112022.pdf, вбачається, що АТ «Сенс Банк» є правонаступником прав і обов`язків АТ «Альфа-Банк». Як вбачається з витягу з державного реєстру банків від 01 грудня 2022 року Національний банк України вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (скорочене найменування - АТ «Альфа Банк») на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочене найменування - АТ «Сенс Банк») (а.с.13-26).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За положеннями ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли всіх істотних умов договору. За правилами ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною першою ст.634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ст.ст.610,611 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Частина перша ст.1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із положеннями ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п.6 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування коштів на рахунок відповідача та користування останньою коштами з таких мотивів.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або в електронній формі  (частина друга ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік на фінансову звітність в Україні»).

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац другий частини дев`ятої ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік на фінансову звітність в Україні»).

Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705).

Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі (абзац другий пункту 4.10 Положення).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення ).

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3 Положення ).

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі №355/558/18 виснувано, що виписка про рух коштів по рахунку свідчить про фактичне отримання кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20.

У матеріалах справи міститься виписка по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зі змісту якої за період із 06 червня 2021 року по 04 лютого 2022 року відповідач активно користувалася наданими банком кредитними коштами, періодично здійснюючи погашення кредиту (а.с.36-41).

Отже, виписка по рахунку ОСОБА_1 є належним та достатнім доказом на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів та наявність заборгованості, та спростовує доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Як зазначалося вище, за кредитним договором від 06 червня 2021 року №631679324 станом на 06 червня 2022 року відповідач має заборгованість перед банком у сумі 172 996,21 грн, яка складається із: простроченого тіла кредиту – 82 771,81 грн, процентів за користування кредитом – 13 908,51 грн, тіла кредиту – 73 684,02 грн, овердрафту – 2 631,87 грн. 

ОСОБА_1 не надала апеляційному суду доказів на спростування розміру вказаної заборгованості.

У паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, визначені основні умови кредитування, у тому числі щодо строку кредитування, реальної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та порядку повернення кредиту.

Отже, строк кредитування узгоджений сторонами 12 із можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору. 

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 ініціювала продовження строку дії відновлювальної кредитної лінії.

Згідно з викладеним Великою Палатою у постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 правовим висновком, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо зменшення розміру процентів за період із 06 липня 2022 року по 06 липня 2023 року в сумі 40 587,60 грн, оскільки вони нараховані після спливу визначеного договором строку кредитування.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із нарахованою комісією РКО та овердрафтом за кредитним договором з наступних мотивів.

Відповідно до пункту 4 частини першої ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої ст.1 та частини другої ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

На підставі частини шостої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.

Кредитодавцю забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своєму правовому висновку в постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15, від 21 квітня 2021року в справі №677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15.

Частиною першою та другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

У справі, що переглядається, в пункті 5.2 акцепту зазначено про комісійну винагороду (у випадку її наявності), а у паспорті споживчого кредиту зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору відсутні. 

Отже, умови договору, укладеного між сторонами, не містять зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту. Надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, а така дія як надання кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця.

Колегія суддів звертає увагу, що комісія РКО в сумі 2 495,36 грн є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику та у договорі не зазначено, що вказана послуга надається за умовами договору, а тому сплата позичальником на користь банку вказаної комісії є нікчемною, а позовна вимога про стягнення комісії в цьому розмірі є необґрунтованою.

Окрім того, як убачається з умов кредитного договору, між сторонами не було погоджено овердрафту (поновлювальної форми кредитування, яка б дозволяла клієнту банка використовувати кошти, перевищуючи ліміт), а тому дії банка щодо нарахування заборгованості за овердрафтом не можна вважати правомірними, а суму 2 631,87 грн - доведеною.

Враховуючи викладене вище, до стягнення з відповідача на користь позивача у справі підлягає заборгованість за кредитним договором у сумі 127 281,38 грн (132 408,61-2 495,36-2 631,87).

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи позов, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до ст.376 ЦПК України є підставами, зокрема, для зміни рішення суду першої інстанції.

Із урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції належить змінити, зменшивши суму боргу з 132 408,61 до 127 281,38 грн.

Частиною тринадцятою ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 

В силу частини першої ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог на 73,57% із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 782,16 грн судового збору за подання позову до суду першої інстанції, а тому апеляційний суд змінює судовий збір, зменшуючи розмір стягнення на користь позивача з 1 854,10 грн до вказаної раніше суми. 

Також за положеннями п.п. «в» п.4 частини першої ст.382 ЦПК України апеляційний суд розподіляє судовий збір, понесений відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, пропорційно до задоволеної частково апеляційної скарги, що складає суму 140,62 грн, яка стягується з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 . 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 грудня 2024 року змінити, зменшивши суму заборгованості, яку належить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» за кредитним договором від 06 червня 2021 року, з 132 408 грн 61 коп. до 127 281 грн 38 коп., а також судового збору із 1 854 грн 10 коп. до 1 782 грн 16 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 140 грн 62 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: