П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
10 липня  2025 року                                                                                       м. Київ
 
Справа № 761/20035/23
Провадження: № 22-ц/824/3846/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Конюшка Дениса Борисовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О. А.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» до ОСОБА_1 про розірвання попереднього договору,
 
у с т а н о в и в:
 
У червні 2023 року до суду звернулося ТОВ «ВКФ Фарби України» із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 30.05.2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та відповідачем укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Біловолом С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1146. Умовами попереднього договору визначено кінцевий строк укладення основного договору - 30.06.2015 року та порядок забезпечення виконання зобов`язання щодо укладення основного договору, яке здійснюється шляхом сплати відповідачем грошових коштів. Оскільки у строк до 30.06.2015 року основний договір не був укладений, тому, представник позивача вважає, що зобов`язання за попереднім договором є припиненим. Ураховуючи вищевикладене, ТОВ «ВКФ Фарби України» скористалося своїм правом на одностороннє розірвання попереднього договору, зокрема, направило відповідачу письмове повідомлення про його розірвання, однак, відповідач вказане повідомлення не отримує. Посилаючись на те, що зобов`язання за попереднім договором припинились, оскільки основний договір протягом визначеного у цьому попередньому договорі строку не укладався, представник позивача вважає, що за таких обставин вказаний договір підлягає розірванню, а тому звернувся до суду з даним позовом.
         Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «ВКФ Фарби України» відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині підстав залишення позову без задоволення, адвокат Конюшко В. П. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду в оскаржуваній частині просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові саме з підстав, зазначених відповідачем.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, неправильно визначив підстави залишення позову без задоволення, зазначивши про те, що ТОВ «ВКФ Фарби України» звернулося з позовом після того, як попередній договір припинив свою дію на підставі ч. 3 ст. 365 ЦК України, що на думку суду виключає можливість задоволення вимог про його розірвання, однак, на думку скаржника, належним обґрунтуванням підстав залишення позову без задоволення, є те, що позивач у цій справі не довів порушення ОСОБА_1 умов попереднього договору, а доводи щодо невиконання грошового зобов`язання є безпідставними, з огляду на умови попереднього договору.
Крім того, не заслуговує на увагу посилання ТОВ «ВКФ Фарби України», як на підставу розірвання попереднього договору в односторонньому порядку, неукладення основного договору в строк до другого кварталу 2015 року, оскільки вказаний обов`язок, поєднано з умовою надсилання позивачем пропозиції на укладення основного договору, а також отримання позивачем відповідних документів, обумовлених сторонами у п. 1.2 попереднього договору.
ТОВ «ВКФ Фарби України» не доведено того факту, що ОСОБА_1 порушив взяте зобов`язання за попереднім договором, зокрема, порушив умови попереднього договору, що було б підставою для застосування п.5.4 попереднього договору, а саме: розірвання договору, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем.
Крім того, не встановлено, що ТОВ «ВКФ Фарби України» було оформлено право власності на об`єкт нерухомості, що є об`єктивною перешкодою для підписання сторонами основного договору.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві а апеляційну скаргу адвокат Мороз С. С. в інтересах ТОВ «ВКФ Фарби України» вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наведеного скаржником тлумачення умов укладеного між сторонами попереднього договору та зазначила, що позивачем в повній мірі було наведено цитати положень попереднього договору. Однак, жодне із положень, на які посилається скаржник, не визначає обов`язку позивача забезпечити будівництво та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва та не визначає обов`язку позивача передати скаржнику майнові права. Вважає, що свавільне тлумачення скаржником умов попереднього договору не може бути прийняте до уваги судом, з огляду на пряму суперечність такого тлумачення дійсним умовам попереднього договору.
Щодо дії зобов`язання та дії попереднього договору зазначила, що предметом попереднього договору є виключно укладення основного договору, що слугує додатковим спростуванням доводів скаржника про те, що позивач за попереднім договором зобов`язався забезпечити будівництво та введення будинку в експлуатацію, передати скаржнику майнові права, тощо.
Звертає увагу, що імперативні положення ч. 3 ст. 635 ЦК України прямо і чітко визначають наслідок не укладення основного договору, у визначений сторонами строк припинення зобов`язання, а відтак, припинення попереднього договору як такого.
Окремо, зауважує, що в апеляційній скарзі не зазначено, яку саме норму матеріального права суд не застосував. 
В судовому засіданні адвокат Конюшко Д. Б. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.
Адвокат Мороз С. С. в інтересах ТОВ «ВКФ Фарби України» заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Конюшка Д. Б. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.05.2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу окремої квартири (основний договір), характеристики якої вказані у попередньому договорі (а. с. 15-18).
Відповідно до п. 1.2 попереднього договору сторони зобов`язуються укласти основний договір протягом другого кварталу 2015 року, тобто, у строк до 30.06.2015 року. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом п`яти календарних днів з моменту отримання ОСОБА_1 відповідного повідомлення від ТОВ «ВКФ Фарби України». В будь-якому випадку, ТОВ «ВКФ Фарби України» повинне направити ОСОБА_1 вказане повідомлення протягом 5 робочих днів після отримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення основного договору.
За змістом п.2.1 попереднього договору сторони встановили, що при укладенні основного договору 100 % ціна об`єкта (сума основного договору) буде, разом з ПДВ, складати 284073 грн.
Згідно з п.2.3 попереднього договору сторони встановили, що виконання зобов`язання щодо укладання та виконання основного договору, яке встановлене п.1.1 розділу 1 попереднього договору повинно бути забезпечене. Для підтвердження зобов`язань, що виникли у сторін згідно з цим попереднім договором щодо укладення і виконання основного договору та забезпечення виконання таких зобов`язань, ОСОБА_1 сплачує ТОВ «ВКФ Фарби України» суму грошових коштів у наступних розмірі, порядку та на умовах.
Так, положеннями пп.2.3.1 п.2.3 попереднього договору визначено, що ОСОБА_1 зобов`язується сплатити авансову суму ТОВ «ВКФ Фарби України» 97 % від вартості основного договору суму коштів, що становить 275550,81 грн, в тому числі ПДВ (20 %) 45925,14 грн за фіксованою вартістю 1 кв.м. - 6900 грн, не пізніше 31.05.2015 року та 3 % - 1,235 кв.м, що становить 8522,19 грн, в тому числі ПДВ (20 %) складає 1420,37 грн, буде повністю сплачена ОСОБА_1 ТОВ «ВКФ Фарби України» в день укладення основного договору.
У відповідності до п.4.2 попереднього договору сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі сплати ОСОБА_1 повної суми коштів, що передбачена підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 розділу 2 цього попереднього договору на банківський рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» у належному порядку.
Згідно з п.5.4 попереднього договору у разі невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини ОСОБА_1 . При цьому сума, що була фактично сплачена ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» на виконання цього попереднього договору, повертається на банківський рахунок ОСОБА_1 , за винятком суми коштів у гривнях, що еквівалентна 5 % від суми встановленою у підпункті 2.3.1 пункту 2.3 розділу 2 цього попереднього договору, які залишаються у розпорядженні ТОВ «ВКФ Фарби України» в якості неустойки. ТОВ «ВКФ Фарби України» повідомляє ОСОБА_1 про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу ОСОБА_1 , що вказана у цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення ОСОБА_1 . У такому разі сторони зобов`язані підписати та нотаріально посвідчити додатковий договір щодо розірвання даного попереднього договору. Вказане в даному пункті повернення коштів здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання та нотаріального посвідчення згаданого додаткового договору про розірвання цього попереднього договору. Витрати на оформлення, нотаріальне посвідчення (реєстрацію) такого договору про розірвання несе та сторони, з вини якої відбулося розірвання, втрата чинності або унеможливилось виконання попереднього договору.
Пунктом 6.1 попереднього договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту укладення основного договору, або до моменту виконання зобов`язань за попереднім договором щодо штрафних санкцій відповідною стороною при розірванні попереднього договору.
Як убачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача перед позивачем за попереднім договором відсутня.
31.03.2021 року ТОВ «ВКФ Фарби України» було направлено засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 письмове повідомлення про розірвання попереднього договору від 30.05.2014 року, в тексті якого зазначено про припинення зобов`язань за попереднім договором з 01.07.2015 року, внаслідок неукладення сторонами основного договору у строк до 30.06.2015 року. Також, даним повідомленням запропоновано узгодити дату, час та місце підписання додаткового договору щодо розірвання попереднього договору (а. с. 19-20).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що основний договір між сторонами не був укладений у строк визначений попереднім договором від 30.05.2014 року, у зв`язку з чим зобов`язання за цим договором припинилися з 01.07.2015 року відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, а позов подано вже після припинення дії зобов`язань, що унеможливлює їх розірвання чи інше судове втручання.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог  апеляційної скарги,  колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору 
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17.
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. 
Схожий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 755/16339/19, зазначено, що предметом попереднього договору є саме укладання у майбутньому основного договору на умовах та у строки, визначені попереднім договором. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Зокрема, істотною умовою попереднього договору є строк укладання основного договору, який повинен бути зазначений у попередньому договорі.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 369/10562/20 зазначено, що «відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зокрема, виходив з того, що зобов`язання, встановлене попереднім договором від 23 вересня 2013 року можна вважати припиненим, адже основний договір не укладений протягом строку встановленого попереднім договором, до 30 липня 2014 року, і оскільки жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення. Такий висновок є передчасним, оскільки згідно з пунктом 1.3 попереднього договору будинок має бути споруджений до 01 червня 2014 року, а введений в експлуатацію у строк - не пізніше ніж 30 червня 2014 року. За домовленістю сторін укладення основного договору має здійснитись не пізніше одного місяця від дня введення в експлуатацію будинку (пункт 3.2 попереднього договору). Зазначене дає підстави для висновку, що можливість укладення основного договору безпосередньо пов`язана саме зі строком введення будинку в експлуатацію. Водночас суди попередніх інстанцій не встановили дату введення будинку в експлуатацію, а без встановлення цієї обставини, висновок судів про припинення попереднього договору лише з вини позивача, в контексті пункту 3.2 договору та частини третьої статті 635 ЦК України, є передчасним».
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 викладено висновок про те, що: «у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
За таких обставин, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Аналіз змісту договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року свідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунків, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, підставою звернення до суду з позовом про розірвання попереднього договору від 30 травня 2014 року позивач вказував на те, що зобов`язання за цим договором припинилися в силу закону, оскільки основний договір не був укладений у визначений строк, до 30 червня 2015 року, а також за відсутності будь-яких пропозицій сторін щодо його укладення.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що зобов`язання за попереднім договором припинилися 01.07.2015 року відповідно до частини третьої статті 635 ЦК України, у зв`язку з неукладенням основного договору в установлений строк, а тому поданий після цієї дати позов не підлягає задоволенню.
Водночас, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що, з урахуванням тлумачення умов попереднього договору, у разі належного виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати забезпечувальних платежів, передбачених пунктом 2.3 попереднього договору, строк укладення основного договору купівлі-продажу не є фіксованою датою (30.06.2015), а визначається моментом отримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості та здійснення його державної реєстрації, з подальшим повідомленням відповідача в порядку, встановленому пунктом 1.2 попереднього договору.
 Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 761/38032/21.
Натомість, як встановлено колегією суддів, позивач не лише не мав на момент розгляду справи правовстановлюючих документів, але й не виконав свого обов`язку щодо повідомлення відповідача про необхідність укладення основного договору. А отже, умови для виникнення у відповідача обов`язку з укладення основного договору фактично не настали.
У зв`язку з цим відсутні правові підстави вважати, що відповідач порушив умови попереднього договору, а отже, відсутні й підстави для одностороннього розірвання договору в порядку пункту 5.4, який передбачає таке розірвання лише у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язань з боку відповідача.
Також, колегією суддів не встановлено фактів порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, які могли б слугувати підставою для розірвання попереднього договору. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, саме позивач мав довести факт порушення, однак такого доказу надано не було.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, однак помилково обмежився лише застосуванням частини третьої статті 635 ЦК України як єдиної підстави для припинення зобов`язань. Суд не врахував, що, відповідно до тлумачення умов попереднього договору, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 761/38032/21, строк укладення основного договору визначається не конкретною календарною датою, а моментом отримання позивачем правовстановлюючих документів на об`єкт та здійснення його державної реєстрації, з подальшим повідомленням відповідача. За відсутності доказів наявності таких документів та факту направлення повідомлення про укладення основного договору, зобов`язання сторін не можуть вважатися належно припиненими. Отже, мотивувальна частина рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року підлягає зміні шляхом викладення її у редакції цієї постанови.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи та були враховані колегією суддів при ухваленні судового рішення. Водночас, відповідач у своїй апеляційній скарзі порушував питання щодо розподілу судових витрат. Однак, ураховуючи, що наслідком перегляду справи в апеляційному порядку стала зміна та виклад мотивувальної частини рішення в новій редакції, колегія суддів не вбачає підстав для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Конюшка Дениса Борисовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 18 липня 2025 року.

 
Головуючий                                                                                            Т.О. Невідома

 
Судді                                                                                                         В. А.Нежура

 
                                                                                                                   В. В. Соколова