УХВАЛА

22 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №990/395/25
адміністративне провадження №П/990/395/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Єресько Л.О., Радишевської О.Р., Соколова В.М., Смоковича М.І., 

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України Володимира Зеленського про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
19 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Президента України Володимира Зеленського, в якій просив:
- визнати відповіді Президента України В.Зеленського щодо вирішення питання про незаконне переслідування працівниками казенного підприємства «Укрспецзв`язок» та припинення дії, яка порушує його конституційні права і свободи, неправомірними, а резолюції до цих відповідей такими, що не відповідають суті порушених у зверненнях до В.Зеленського питань;
- зобов`язати казенне підприємство «Укрспецзв`язок» утриматися від застосування до ОСОБА_1 та його житла обладнання випромінюючого типу дії, яке працює у режимі цілодобового опромінення та яке встановлене на даху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- з метою припинення незаконних дій, що порушують конституційні права і свободи           ОСОБА_1 : 
в цілях декриміналізації сфер державної та кібернетичної безпеки; 
для приведення принципів забезпечення сфер національної, державної та кібернетичної безпеки у відповідність до вимог Законів України «Про боротьбу з тероризмом», «Про національну безпеку України», «Про службу безпеки України»; 
з метою відповідності принципів забезпечення національної та державної безпеки сучасним вимогам і потребам держави Україна, зобов`язати Президента України провести реформування кібернетичної станції спеціального зв`язку (що знаходиться за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 16/18), передавши кібернетичну станцію казенного підприємства «Укрспецзв`язок» у компетенцію Служби безпеки України, як єдиного державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України відповідно до Закону України «Про службу безпеки України».
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що неодноразово звертався до Президента України В.Зеленського з численними скаргами на незаконні дії працівників військового формування - кібернетичної станції казенного підприємства «Укрспецзв`язок», які у злочинний спосіб, умисно (на замовлення) порушують мої конституційні права та свободи шляхом несанкціонованого застосування до мене біокібернетичної зброї, а саме комплексу технічних засобів випромінюючого типу дії на основі радіоелектронних, мікрохвильових, електромагнітних та супутникових технологій, що незаконно, з порушенням норм національного законодавства в 2015 році були передані Кабінетом Міністрів України в оперативне управління казенному підприємству «Укрспецзв`язок».
Детально проаналізувавши стан державної та національної безпеки в Україні у контексті забезпечення кібербезпеки, а також проаналізувавши характер репресій, яким піддається з 2017 року, позивач дійшов висновку, що порушення прав та свобод обумовлені саме незаконною передачею Кабінетом Міністрів України кіберстанції спеціального зв`язку у користування казенному підприємству «Укрспецзв`язок». Зокрема, відсутність контролю з боку держави радіооператорів «Укрспецзв`язку» та абсолютна відсутність контролю щодо застосування ними генераторного обладнання випромінюючого типу дії, призвели до того, що працівники «Укрспецзв`язку», без будь-якого контролю та звіту, цілодобово опромінюють генераторами біологічні об`єкти на території України (людей, тварин та рослини), витрачаючи на кібернетичні репресії шалену кількість державної електроенергії, за яку казенне підприємство не сплачує в бюджет України жодної гривні.
Вважає, що єдиноможливою формою припинення злочинних дій, що порушують його права та свободи, є реформування казенного підприємства «Укрспецзв`язок», повна заміна особового складу кіберстанції (який дискредитував себе злочинами проти суспільства) та передача кібернетичної станції у компетенцію служби, яка виконує функції по забезпеченню державної безпеки України. Такою службою є Служба безпеки України.             
Беручи до уваги повноваження Президента, визначені Конституцією України у частині гарантування всім громадянам дотримання їхніх прав та свобод, а також зважаючи на наявність у Президента права законодавчої ініціативи, з метою припинення терору з боку працівників «Укрспецзв`язку», у період 2021-2025 роки з листами та скаргами звертався по захист до Президента України В.О.Зеленського, як до гаранта прав та свобод громадян України. Проте всупереч визначеній статтею 106 Конституції України компетенції Президента України, а також всупереч встановленому порядку розгляду звернень громадян, визначеному в абзаці 2 частини 1 Указу Президента України від 07 грудня 2008 року № 109/2008 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування», всі його листи без належної реакції В.Зеленського та розгляду у відповідності з президентською компетенцією, були скеровані Офісом Президента України до Національної поліції України. 
Також позивач переконаний у тому, що Президент України В.Зеленський неправомірно відмовив у припиненні дій, що порушують конституційні права та проігнорував недотримання при утворенні казенного підприємства «Укрспецзв`язок» вимог частин першої статті 76 Господарського кодексу України, яка дозволяє створювати казенні підприємства виключно в економічній сфері.
Передавши звернення на розгляд Національній поліції України, Офісом Президента України було порушено вимоги абзацу 5 статті 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє органам державної влади та їх посадовим особам передавати отримані скарги для розгляду тим органам та посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Наділений конституційними обов`язками виступати гарантом дотримання прав та свобод громадян України, а також здійснювати керівництво у секторі національної безпеки та силового блоку країни, В.Зеленський, на переконання позивача, перекладає свої функції на поліцію, чим подовжує умисні дії радіооператорів «Укрспецзв`язку», які злочинно порушують конституційні права на життя та здоров`я з підпорядкованої Президентові кіберстанції.        
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді Білак М.В., суддів:  Соколова   В.М., Єресько   Л.О., Радишевської О.Р., Смоковича М.І. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів передбачені статтею 266 КАС України.
Зокрема частиною першою вказаної статті встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Відповідно до частини першої статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (частина друга статті 171 КАС України).
Перевіряючи позовну заяву, Суд дійшов висновку про необхідність залишення її без руху з огляду на невідповідність вимогам статті 161 КАС України з таких підстав.
Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. 
Форма та зміст позовної заяви закріплені у статті 160 КАС України.
Згідно із частиною першою цієї статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Згідно з пунктами 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом зазначеної норми це право суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
В силу частини четвертої статті 22, частини першої статті 266 КАС України предметом оскарження до Верховного Суду як суду першої інстанції є, зокрема, дії чи бездіяльність Президента України, а позовні вимоги про зобов`язання вказаного суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії є способом поновлення порушених прав позивача, які мають бути похідними від основної вимоги про визнання протиправними відповідних дій чи бездіяльності відповідача. 
Відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 , дві з них заявлено до Президента України. 
У першому пункті прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 просить визнати відповіді Президента України В.Зеленського (Додатки до позовної заяви №№ 19, 20, 21, 22, 23, 25, 27, 29) щодо вирішення питання про незаконне переслідування працівниками казенного підприємства «Укрспецзв`язок» та припинення дії, яка порушує його конституційні права і свободи, неправомірними, а резолюції до цих відповідей такими, що не відповідають суті порушених у зверненнях до В.Зеленського питань.
Проте додатки до позовної заяви №№ 19, 20, 21, 22, 23, 25, 27, 29 не містять відповідей Президента України В.Зеленського, а є листами Офісу Президента України про надсилання на розгляд до Головного управління Національної поліції у м. Києві звернення ОСОБА_1 від     24 вересня 2020 року, до Національної поліції України звернень ОСОБА_1 від 18 грудня 2020 року, від 17 липня 2021 року, від 21 липня 2023 року, від 18 січня 2025 року, від 10 червня 2025 року; повідомлення від 26 травня 2022 року на звернення від 18 березня 2022 року (неповний текст, лише 1 аркуш). Резолюцій такі листи та відповідь не містять.
Звернення до суду із узагальненими твердженнями без зазначення реквізитів відповідей на звернення, з якими не погоджується позивач, а також дати їх одержання, унеможливлює установлення неправомірності дій Президента України як суб`єкта владних повноважень щодо кожного з поданих звернень; перевірити, чи були надані відповіді на звернення позивача, і якщо так, чи відповідали такі відповіді вимогам Закону України «Про звернення громадян» щодо строків, форми і змісту реагування на звернення; визначити межі судового розгляду та предмет доказування у справі.
Також Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Стаття 122 КАС України встановлює строк звернення до адміністративного суду. 
Відповідно до частин першої, другої цієї статті позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Проте позивач не ставить питання про поновлення строку звернення до суду з цією позовною заявою незважаючи на свою незгоду з листами Офісу Президента України від 24 вересня 2020 року, від 18 грудня 2020 року, від 17 липня 2021 року, від 21 липня 2023 року, від 18 січня 2025 року.
У третьому пункті прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 з метою припинення незаконних дій, що порушують його конституційні права і свободи, просить зобов`язати Президента України провести реформування кібернетичної станції спеціального зв`язку (що знаходиться за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 16/18), передавши кібернетичну станцію казенного підприємства «Укрспецзв`язок» у компетенцію Служби безпеки України, як єдиного державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України відповідно до Закону України «Про службу безпеки України».
Також другий пункт позовної заяви містить вимогу до Суду зобов`язати казенне підприємство «Укрспецзв`язок» утриматися від застосування до ОСОБА_1 та його житла обладнання випромінюючого типу дії, яке працює у режимі цілодобового опромінення та яке встановлене на даху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте у цій частині Суд звертає увагу на приписи частини четвертої статті 22 КАС України, в якій міститься вичерпний перелік справ, які підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції та відповідно коло відповідачів, рішення дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені в межах цієї справи. 
Таким чином, з огляду на вищевказане, Суд вказує на необхідність приведення позовних вимог у відповідність до вимог статей 160, 161 КАС України, з урахуванням положень статей 22 та 266 КАС України.
Верховним Судом в ухвалі від 01 червня 2022 року у справі №990/81/22 підкреслював, що позовні вимоги мають бути сформульовані чітко, зрозуміло та містити визначений спосіб судового захисту.
Виконання вказаних вимог насамперед зумовить забезпечення завдань адміністративного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача від можливих порушень з боку суб`єкта владних повноважень та дозволить перевірити вчинення відповідачем у справі дій відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України.
За частиною першою статті 169 КАС України суддя, установивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їхнього усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).
З огляду на викладене, позовну заяву необхідно залишити без руху, установивши строк, протягом якого позивач має усунути вказані недоліки шляхом подання позовної заяви із уточненими позовними вимогами, а також обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
Враховуючи викладеного та керуючись статтями 169, 248, 266 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Володимира Зеленського про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.
Надати позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви у спосіб, зазначений у мотивувальній частині ухвали.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк позовна заява разом із доданими до неї матеріалами буде повернута. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не оскаржується.

Судді                                                                                                    М.В. Білак

                                                                                                    Л.О. Єресько 

О.Р. Радишевська  

                                                                                                    В.М. Соколов  

                                                                                                    М.І. Смокович