К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
26 червня 2025 року                                                                            місто Київ
 
справа № 752/15770/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/11142/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді – Саліхова В.В.,
 
суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,
 
за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» адвоката Борейко Надії Олександрівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів шляхом визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Банк Кредит Дніпро» про  захист прав споживачів шляхом визнання умов кредитного договору недійсними, зобов`язання вчинити дії.
Позов мотивовано тим, що 22 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та «Банк Кредит Дніпро» укладений кредитний договір № 22032000199782, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у розмірі 148 800,00грн. 
Пунктом 1.2 кредитного договору встановлена процентна ставка, яка є фіксованою та нараховується у наступному розмірі, на строкову заборгованість за кредитом 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56 % річних.
Також, пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що позичальник банку сплачує щомісячну комісію за обслуговування кредиту з 22 жовтня 2019року по 21 лютого 2021 - 3% від суми кредиту, з 22 лютого 2021 року по 21 травня 2022 року - 2,5% від суми кредиту, з 22 травня 2022 року по 21 серпня 2023 року - 1,5% від суми кредиту, з 22 серпня 2023 року по 22 жовтня 2024 року - 0,925% від суми кредиту.
Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 зазначеного договору. У стовпці № 8 графіку платежів передбачено обов`язок щомісячної сплати суми за «розрахунково-касове обслуговування» кредиту.
Відповідно до п. 1.5. кредитного договору клієнт в порядку договірного списання на підставі ст. 107 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» доручає банку в дату видачі кредиту здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 28 800 грн. за весь період страхування, згідно договору страхування № БР-22032000199782 від 22 жовтня 2019 року.
Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредитом здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівноправних) платежів.
Зазначає, що він добросовісно виконував свої зобов?язання за цим кредитним договором, поки не розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на територію України 24.02.2022, після чого він втратив можливість продовжувати виплати за вказаним кредитом, тому банк звернувся до нього з позовом до суду про стягнення заборгованості. В провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 753/12111/24 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Вказував, що при укладанні кредитного договору банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання йому у письмовій формі достовірної інформації про кредит та порушив ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо змісту кредитного договору. 
Встановивши у кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі, що складає 4 464 грн. щомісячно, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справ (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умова кредитного договору є не справедливими.
Згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахункове-касове обслуговування (176886 грн.) наближений до розміру кредиту, отриманого ним для власних потреб (120000 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.
Також кредитний договір містить п. 1.5., яким банк нав`язав йому послуги страхування вартістю 28 800 грн., який не може вважатися справедливою умовою. 
Вважає, що кредитний договір в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту  та послуги страхування має бути визнаний недійсними та зобов`язано відповідача суму зазначених платежів врахувати у погашення інших обов`язкових платежів за кредитним договором.
Посилаючись на наведене, позивач просив:
визнати недійсним п. 1.2. та розділ 4 Кредитного договору №22032000199782 від 22.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту ( розрахункове-касове обслуговування);
визнати недійсним п. 1.5. та розділ 4 Кредитного договору №22032000199782 від 22.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», в частині щодо встановлення страхової оплати в розмірі 28000 грн.;
зобов`язати Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №22032000199782 від 22.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №22032000199782 від 22.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро».
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним п. 1.2. та розділ 4 Кредитного договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахункове-касове обслуговування).
Зобов`язано АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року.
Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави судові витрати у розмірі 2 422 грн. 40 коп.
Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
10 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Жило І.А. звернувся із заявою, в якій просив поновити позивачу строк на подання доказів на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, стягнути з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу (правову допомогу) в сумі 9 333,33 грн.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року поновлено строк на подання доказів на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу (правову) допомогу, визнавши причини пропуску поважними.
Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу (правову допомогу) в сумі 5 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Банк Кредит Дніпро» адвокат Борейко Н.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року у справі № 753/12111/24 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором у розмірі 156 494,69 грн. та витрати по сплаті судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року рішення залишено без змін. У вказані постанові встановлено обставини щодо правомірності нарахування складових заборгованості за кредитним договором, в тому числі щодо нарахування та стягнення комісії, тому вони, не підлягають доказуванню в межах цієї справи, що відповідає вимогам ч.4 ст.82 ЦПК України. В межах даної справи наявна преюдиція. В межах справи № 753/12111/24 були досліджені і описані в судових рішення всі ті ж обставини і правові підстави як і в оскаржуваному рішенні, оскільки правова позиція ОСОБА_1 в обох справах абсолютна однакова.
Вказує, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання у кредит кошти саме на умовах, що визначені договором.
Також, не погоджуючись із додатковим рішення, представник АТ «Банк Кредит Дніпро» адвокат Борейко Н.О. звернулася із апеляційною скаргою. в якій просила скасувати додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заяви відмовити.
Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. не відповідають складності справи, та переліку дійсно отриманих позивачем послуг, а участь у судовому засіданні 13 березня 2025 року не може відповідати вартості послуг у 5 000 грн., тобто є завищеним.
У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 адвокат Жило І.А. просив залишити їх без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов’язковою для суду. Преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин. У межах справи № 753/12111/24  судом не розглядалося питання про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору. Відповідно це питання судами не вирішувалось, обставини дійсності чи недійсності пунктів кредитного договору не встановлювалося. Відтак, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи. Щодо додаткового рішення, то вказав, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду, розмір витрат стягнутих судом не є завищеним.
В судовому засіданні представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - Борейко Н.О. підтримала доводи апеляційних скарг та просила їх задовольнити.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 проти доводів апеляційних скарг заперечував та просив залишити їх без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника відповідача та представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підписав заяву згоду на укладення універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб №1116350, відповідно до якої акцептував пропозицію АТ «Банк Кредит Дніпро» на укладення договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» із змінами та доповненнями, яка розміщена на веб-сайті банку, і беззастережно приєднується до умов УДБО та в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при акцептуванні УДБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесу обслуговування (з урахування всіх змін та доповнень) і погодився з тим, що може обирати будь-які послуги передбачені УДБО, в тому числі через дистанційні канали обслуговування.
22 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 22032000199782, за умовами якого банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах, строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі (п.1.1. кредитного договору від 22.10.2019 № 22032000199782).
Відповідно до п. 1.2., 1.3. кредитного договору від 22.10.2019 № 22032000199782 за цим договором банк надає клієнту грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту – 148000 грн., строк кредитування – 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту – 22.10.2024, цільове призначення: на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 22.10.2019 по 21.02.2021 - 3% від суми кредиту, з 22.02.2021 по 21.05.2022 - 2,5% від суми кредиту, з 22.02.2022 по 21.08.2023 - 1,5 % від суми кредиту, з 22.08.2023 - 22.10.2024 - 0, 925% від суми кредиту; процента ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0, 001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0% річних.
Банк формує Графік платежів, який викладено в розділі 4 цього Договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін.
Відповідно до п. 1.5. кредитного договору від 22.10.2019 № 22032000199782 клієнт в порядку договірного списання, на підставі ст. 1071 Цивільного кодексу України та ст. 28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», доручає банку в дату видачі кредиту, здійснити перерахування з рахунку клієнта на користь страховика ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» суму страхового платежу у розмірі 28000 грн. за весь період страхування, згідно договору страхування №БР-22032000199782 від 22.10.2019.
Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору від 22.10.2019 №22032000199782 платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредитом здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівноправних) платежів – далі обов`язковий платіж.
Відповідно до пункту 3.1. кредитного договору від 22.10.2019 № 22032000199782 цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.
Відповідно до пунктів 3.7.1, 3.7.3. кредитного договору від 22.10.2019 №22032000199782 банк у письмові формі надав клієнту всю передбачену чинним законодавством України інформацію про умови кредитування. До моменту підписання цього договору ознайомлений та згодний з умовами УДБО.
Відповідно до згоди на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису ОСОБА_1 прийняв пропозицію ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» на укладення договору про порядок підписання правочинів (оферти) №Ф-1 від 01.12.2017 для вчинення майбутнього укладення зі страховиком договору добровільного страхування життя.
Підписанням цього акцепту, керуючись нормами статті 207 ЦК України, з метою укладення між ним та страховиком договору страхування життя, оформленого повіреним (страховим агентом) страховика АТ «Банк Кредит Дніпро», надав згоду на застосування в майбутньому аналогу власноручного підпису однієї з уповноважених осіб ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя», який відтворено засобами копіювання та зразки якого наведено в цьому пунктів
Відповідно до договору страхування №БР-22032000199782 від 22.10.2019              ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений в усній та письмові формі із умовами програми страхування життя, умовами цього Договору страхування, отримав для ознайомлення та ознайомився в усній та письмовій формі з Правилами Добровільного страхування життя ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» та засвідчив своє повне та безумовне розуміння їх змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги.
Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 станом на 03.05.2024 складає 156494,69 грн., з яких залишок простроченого кредиту – 111443,25 грн., залишок прострочених відсотків – 2,24 грн., залишок прострочених комісій – 45049,20 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, по справі №753/12111/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 у розмірі 156494,69 грн.
Відповідно до квитанцій, наданих позивачем, ОСОБА_1 за період з 28.04.2020 по 13.02.2022 сплатив на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» кошти у загальному розмірі                125 400 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особливості регулювання відносин сторін у цій справі визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Аналіз норм статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту (пункт 1.2) та розрахунково-касове обслуговування кредиту (розділ 4) відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Суд першої інстанції вказав, що відповідач, встановивши в кредитному договорі оплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, як в самому кредитному договорі, так і під час розгляду справи в суді першої інстанції, які саме послуги за встановлену комісію надаються позивачу. Будь-яких доказів на підтвердження того, що такі послуги надаються позивачу, відповідачем суду не надано, тому суд зробив висновок про наявність правових підстав для визнання пункту 1.2, розділу 4 кредитного договору недійсними.
Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на наявність підстав для визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 22.10.2019 № 22032000199782, суд приходить до висновку, що в порядку застосування наслідків недійсності правочину необхідно зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, що по своїй суті забезпечить належний захист інтересів ОСОБА_1 . 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є  недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не  має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та  кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і  поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у  порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в  кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і  поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Установлено, що умовами оскаржуваного кредитного договору передбачена необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням.
Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає: з 22 жовтня 2019 року по 21 лютого 2021 – 4 464,00 грн. на місяць, з 22 лютого 2021 року по 21 травня 2022 року -  3720,00 грн. на місяць, з 22 травня 2022 року по 21 серпня 2023 року – 2 232,00 грн. на місяць, з 22 серпня 2023 року по 22 жовтня 2024 року – 1 376,40 грн. на місяць.
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та  супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та  за  які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання судом нікчемного правочину (чи окремих його умов) недійсним за  вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не  призведе до реального відновлення порушених прав, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Проте суд  першої інстанції на наведене уваги не звернув, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку про визнання недійсними умов пункту 1.2 та Розділу 4 кредитного договору.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 (провадження № 61-17825св21) зазначено, що:
«У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними».
Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. 
З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності пункту 1.2 та розділ 4 кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту та враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року, що забезпечить захист інтересів позивача.
Доводи апеляційною скарги про наявність преюдиції у даній справі, оскільки в межах справи № 753/12111/24 були досліджені і описані в судових рішення всі ті ж обставини і правові підстави як і в оскаржуваному рішенні, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У справі № 753/12111/24 судами не розглядалося питання про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору та відповідно це питання судами не вирішувалася, обставини дійсності чи недійсності пунктів кредитного договору не встановлювалися, а правова оцінка судами конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, не є обов’язковою для суду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, висновків суду не спростовують, тому є безпідставними.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у цій справі наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанцій у частині визнання недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору, якою встановлено щомісячної комісії за обслуговування кредиту з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову та зміни оскаржуваного рішення в частині мотивів задоволення вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором на підставі статті 216 ЦК України.
 
Щодо додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року
Ухвалюючи у справі додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив зі складність справи, її категорію, реально виконані адвокатами роботи, значення справи для сторін, відсутність публічного інтересу до справи, а тому вважав можливим стягнути витрати на правову допомогу позивачу за рахунок відповідача в розмірі 5 000 грн. Суд вказав, що визначені стороною позивача витрати не в повній мірі відповідають критерію необхідності надання таких послуг, зокрема, підготовка та подання до суду письмових пояснень від 03.03.2025, підготовка та подання до суду розрахунку кредитної заборгованості клієнта перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 із зарахуванням сплачених сум комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та страхового платежу на погашення основного боргу по кредитному договору. Суд не вважав необхідним підготовку та подання до суду письмових пояснень від 03 березня 2025 року, оскільки це не є заявами по суті справи. Також суд вважав, що підготовка та подання до суду розрахунку кредитної заборгованості позивача перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 із зарахуванням сплачених сум комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та страхового платежу на погашення основного боргу по кредитному договору, оскільки це не було необхідним для підтвердження доводів позовної заяви.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
19 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Жило І.А. укладено договір № 190225 про надання правової (правничої) допомоги.
19 лютого 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Жило І.А.  була укладена додаткова угода №1 до договору про надання правової (правничої) допомоги №190225, в якій сторони погодили обсяг правової допомоги, зокрема, систематизація та аналіз доказів, наявних у матеріалах справи №752/15770/24, підготовка та подання до суду письмових пояснень від 03.03.2025, підготовка та подання до суду розрахунку кредитної заборгованості клієнта перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 із зарахуванням сплачених сум комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та страхового платежу на погашення основного боргу по кредитному договору, участь адвоката в одному судовому засіданні, та розмір гонорару у фіксованій сумі 14 000 грн.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 07 квітня 2025 року адвокатом було надано такі послуги: систематизація та аналіз доказів, наявних у матеріалах справи №752/15770/24, підготовка та подання до суду письмових пояснень від 03.03.2025, підготовка та подання до суду розрахунку кредитної заборгованості клієнта перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором №22032000199782 від 22.10.2019 із зарахуванням сплачених сум комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) та страхового платежу на погашення основного боргу по кредитному договору, участь адвоката в одному судовому засіданні. Вартість наданих послуг становить 14 000 грн.
Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, визначивши їх розмір, що відповідає критерію справедливості, реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, необхідних процесуальних дій сторони.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. не відповідають складності справи, та переліку дійсно отриманих позивачем послуг, а участь у судовому засіданні 13 березня 2025 року не може відповідати вартості послуг у 5 000 грн., тобто є завищеним, колегія суддів вважає безпідставними.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.
 
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначений перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Законодавець не передбачив виключення чи непоширення звільнення від сплати судового збору, передбаченого в частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», за позовом споживача пов`язаним із наданням банківських послуг. Тому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється й на позови споживача пов`язані із наданням банківських послуг.
Враховуючи наведене,  позивач як споживач банківських послуг на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.
У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду, яка підлягає частковому задоволенню, слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 1 453,44 грн. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» адвоката Борейко Надії Олександрівни на рішення суду - задовольнити частково.
Апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» адвоката Борейко Надії Олександрівни на додаткове рішення суду – залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору, якими встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту-  скасувати та ухвалити в цій нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством  «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №22032000199782 від 22 жовтня 2019 року- змінити, виклавши мотиви в редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 травня 2025 року - залишити без змін.
Компенсувати Акціонерному товариству «Банк Кредит Дніпро» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 453,44 грн. судового збору за результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.
 
Головуючий:

Судді: