Справа № 445/514/25                                Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М.В. 
Провадження № 22-ц/811/978/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника заявника – адвоката Добушовського О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Маркіна Андрія Володимировича на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Золочівська міська рада Львівської області про встановлення факту родинних відносин,-

ВСТАНОВИВ:
В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Золочівського районного суду Львівської області із заявою в порядку окремого провадження, в якій просила встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Золочівська міська рада Львівської області про встановлення факту родинних відносин - відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив представник  ОСОБА_1 – адвокат Маркін Андрій Володимирович.
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи.
Зокрема покликається на те, що суд першої інстанції не встановив та не зазначив в оскаржуваній ухвалі між ким існує спір, оскільки наявність спору про право має бути реальною, а не гіпотетичною. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не встановив та не зазначив в оскаржуваній ухвалі, хто зі спадкоємців (за наявності таких) оспорював би право заявниці на прийняття та оформлення спадщини за заповітом, не перевірив, чи впливатимуть встановлені судом факти на спадкові права і обов`язки заінтересованої особи Золочівської міської ради, чи інших спадкоємців, за наявності таких, яких слід було б залучити до участі у справі. Відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину пов?язана виключно з тим, що особисті дані заявниці зазначені в її свідоцтві про народження не збігаються з даними ОСОБА_2 в документах, наданих нотаріусу для оформлення спадщини. 
Просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника – адвоката Добушовського О.В. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявницею заявлено вимогу про встановлення фактів, які не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , який є рідним братом заявниці ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини звернулась його сестра ОСОБА_1 , однак приватним нотаріусом Білінським І.І. їй було роз`яснено, що для оформлення спадщини потрібно встановити факт родинних відносин між нею та її рідним братом, оскільки в документах, що підтверджують їх родинні зв`язки є розбіжності, а саме в прізвищах, а також відсутністю в свідоцтві ОСОБА_1 свідоцтві про народження прізвища батька, та по батькові.
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Положеннями пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право виявлений під час розгляду справи залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20), від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20 (провадження № 61-8149св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19 (провадження № 61-872св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21 (провадження № 61-19306св21).
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Наявність спору про право повинна встановлюватись за ознакою можливого заперечення суб`єктивного права особи, щодо якого виникає спір, зокрема, права щодо майна померлого.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені  у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Як вбачається з матеріалів справи, метою звернення ОСОБА_1 до суду є встановлення факту родинних відносин між нею та її братом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що необхідно заявнику для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки в цьому випадку існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Необхідність у встановленні факту родинних відносин між померлим ОСОБА_2 виникла у зв`язку з розбіжностями в документах, що підтверджують їх родинні зв`язки, а саме в прізвищах, а також відсутністю в свідоцтві ОСОБА_1 свідоцтві про народження прізвища батька, та по батькові.
Отже, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано сестрою ОСОБА_2 – ОСОБА_1 до суду в порядку окремого провадження з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо оформлення спадщини після смерті брата в нотаріальній конторі, а не для вирішення спору про право на спадщину.
Встановлення юридичного факту родинного зв`язку між померлим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не несе юридичного наслідку щодо вирішення їхніх прав та обов`язків, оскільки його встановлення буде лише підтвердженням факту родинних відносин, тобто існування відповідного юридичного факту, що передбачено у главі 6 розділу IV ЦПК України, як спеціальний процесуальний інструмент для захисту відповідних прав.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21).
Під час розгляду справи суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 554/10125/20 (провадження № 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22)).
Суд першої інстанції не встановив і в оскаржуваному судовому рішенні не зазначив, чи є інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 , що прийняли спадщину, які оспорюють право ОСОБА_1 на спадщину. 
Суд не встановив коло спадкоємців, а також між ким існує спір, тоді як процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.
Необхідність встановлення факту родинних відносин для оформлення спадщини сама по собі не свідчить про наявність спору. 
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним та спростовується матеріалами справи. Без відкриття провадження у справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 180/2132/21, від 20 грудня 2023 року у справі № 761/16555/23, від 07 лютого 2024 року у справі № 545/844/23 (провадження № 61-15775св23).
Виходячи з викладеного відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала судді підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, можливе у справах позовного провадження, так як у справах окремого провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, судові витрати не відшкодовуються.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 263/1265/18 (провадження № 61-9939св19), від 30 червня 2021 року у справі № 299/3692/19 (провадження № 61-7181св20).
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
У Х В А Л ИВ :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Маркіна Андрія Володимировича - задовольнити.
Ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.