КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 червня 2025 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 761/12763/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5126/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону та апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Романишеної І.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі: Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування моральної шкоди, -
 
в с т а н о в и в :
 
В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України 450 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-15).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Солом`янським ГУ НП у м. Києві за процесуальним керівництвом Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону здійснюється досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 12013110090000430 від 11.01.2013 року, в якому позивач має статус потерпілого. 
Позивач вказував, що внаслідок тривалого порушення його прав, спричиненого надмірно тривалим проведенням досудового розслідування кримінального провадження, він тривалий час перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, відчуває душевні страждання, зневіру в справедливість, розчарування, приниження його честі та гідності, які підсилюються через невизначеність службових осіб органів слідства та прокуратури щодо притягнення до кримінальної відповідальності винних у невиконанні судового рішення і відверте ігнорування ними вимог Конституції України, кримінально-процесуального законодавства та своїх службових обов`язків. 
Так, позивач витрачає свій час на звернення із заявами та скаргами в органи слідства, прокуратури, до суду та перебування в зазначених органах, що призвело до порушення звичайного способу його життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з членами сім`ї, і позивачу необхідно витрачати час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану.
Крім того, зауважував, що у кримінальному провадженні не виконувались процесуальні дії та не приймались процесуальні рішення, для яких був би об`єктивно необхідний строк понад 11 років та 2 місяці, про підозру нікому не повідомлялось, обвинувальний акт не складався, неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому було оскаржено позивачем. Надмірна тривалість здійснення кримінального провадження № 12013110090000430 призвела до закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України, внаслідок чого винні особи уникають притягнення до кримінальної відповідальності.
Отже, виходячи з тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, порушення його розумних строків, протиправної бездіяльності слідчих та прокурорів - процесуальних керівників, їх неефективності та непрофесійності, тривалості та глибини душевних страждань, віку, порушення звичайного способу життя, необхідності витрачати час та зусилля, які необхідні відновлення попереднього стану, а також, з урахуванням практики ЄСПЛ, позивач вважав, що розмір завданої йому моральної шкоди в сумі 450 000 грн. є адекватним та відповідає засадам розумності та справедливості (т. 1 а.с.1-15).
02.05.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУ НП у м. Києві - Глущенко О.М., в якому зауважено, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди слідчим Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, не доведено протиправність поведінки останнього, що спричинила матеріальну і моральну шкоду позивачу в розмірі, зазначеному в позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями органу досудового розслідування, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають (т. 1 а.с. 77-84).
17.05.2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ГУ НП у м. Києві, в якому зазначив, що заперечення відповідача-1 підлягають відхиленню, так як вони є безпідставними та необґрунтованими, не містять спростування наведеного в позовній заяві обґрунтування позовних вимог, зробленого з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права та практики Європейського суду з прав людини. Крім того, посилання на відсутність протиправних дій слідчих у кримінальному провадженні № 12013110090000430 спростовується інформацією у листі слідчого управління ГУ НП в м. Києві від 19.04.2024 № СЕД-17583-2024, згідно якої, до винних осіб вжито заходи дисциплінарного характеру (т. 1 а.с. 114-115).
13.06.2024 року до суду надійшли пояснення заступника керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Килівник Я. на позовну заяву, в яких останній просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с.126-132).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 75 000 грн. 00 коп. В іншій частині позов залишено без задоволення (т. 1 а.с. 173-181).
Не погодившись з рішенням районного суду, 04 грудня 2024 року керівник Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Новов А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині (т. 1 а.с. 186-196).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з грубим порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування фактичних обставин справи та надання належної оцінки наявним на підтвердження їх доведеності доказам, що в сукупності мають значення для справи. Вважав, що ст. 1174 ЦК України не підлягає застосуванню в даних правовідносинах з огляду на те, що Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону не віднесена ст. 1174 ЦК України до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода згідно вказаної статті.
Вказував, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди діями відповідачів. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обсягу моральних страждань, яких він зазнав у зв`язку з діями відповідачів в цілому та стосовно характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо). Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення позивачем наявності спричинення йому моральної шкоди, внаслідок невиправдано тривалого та неефективного досудового розслідування кримінального провадження № 12013110090000430. Однак, вказаний висновок суду є безпідставним та необґрунтованим.
У рішенні суд першої інстанції посилався, що порушення норм КПК України окремими працівниками органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430 від 11.01.2013 констатовано у листі СУ ГУ НП у м. Києві від 22.03.2024, в якому у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що слідчим управлінням проведено перевірку, за результатами якої відомості, зазначені у заяві знайшли своє підтвердження частково, а до винних осіб на підставі статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України вжито заходів дисциплінарного характеру. Крім того, до слідчого відділу Солом`янського управління поліції скеровано відповідного листа щодо забезпечення виконання вказівок процесуального керівника та належної організації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430.
Однак, Верховний Суд у постанові від 11.01.2023 року у справі № 591/8842/21 зазначив, що засвідчений у постанові прокурора факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і сам по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди, оскільки доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому слідчому відділу не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. 
В той же час, у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є завдання шкоди кримінальним правопорушенням, що має бути встановлено у передбаченому законом порядку (постанова Верховного Суду від 07.11.2022 у справі № 757/59343/19).
Окрім того, Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які перебувають на стадії досудового розслідування. Таким чином, оскільки досудове розслідування на даний час триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на повне та об`єктивне дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення, а остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято, підстави для покладення відповідальності на Державу відсутні, однак, судом першої інстанції вищевказані доводи не взято до уваги.
Зі змісту положень ЦПК України вбачається, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України. Проте, вказані обставини залишені поза увагою суду першої інстанції та за відсутності визнання протиправності дій Київської спеціалізованої прокуратури, дійшов помилкового висновку про таку протиправність всупереч положенням норм ЦПК України, стягнувши на користь позивача моральну шкоду.
Вказував, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачами, не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями (т. 1 а.с. 186-196).
Не погодившись з рішенням районного суду, 06 грудня 2024 року представник Головного управління Національної поліції в м. Києві - Глущенко О.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 203-206).
На обґрунтування скарги зазначала, що ГУ НП у м. Києві не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. 
Правові відносини з якими позивач пов`язує настання негативних наслідків, що пов`язані з невиконанням рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2010, виникли набагато раніше, ніж процесуальні відносини у кримінальному провадженні № 12013110090000430, що виключає такі основні елементи деліктної відповідальності як шкода, завдана органом досудового розслідування та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2010 зобов`язано Міністерство оборони України надати позивачу житлове приміщення у відповідності до вимог статті 43 ЖК України, відповідно до його черги у списках осіб, які потребують надання житла. У зв`язку з невиконанням вказаного рішення суду від 02.11.2010 у строк, встановлений для самостійного виконання, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України постановами від 05.04.2011 та від 23.08.2011 наклав штраф на Міністерство оборони України, як боржника у виконавчому провадженні та надіслав Генеральній прокуратурі України подання для притягнення боржника до кримінальної відповідальності, а виконавче провадження було закінчено. 
11.01.2013 року Солом`янським РУ ГУМВС України в місті Києві розпочато досудове розслідування щодо притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб Міністерства оборони України за невиконання судового рішення та відомості про вказане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР за № 12013110090000430, в якому позивача визнано потерпілим. 
07.11.2012 року позивач звернувся за захистом свої порушених прав, пов`язаних з тривалим невиконанням рішення суду від 02.11.2010, до Європейського суду з прав людини з відповідною заявою, яка була зареєстрована за № 18518/13 та прийнята розгляду. 
12.10.2017 року Велика Палата Європейського суду ухвалила остаточне рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви № 46852/13 та ін.), відповідно до якого постановлено вилучити зі свого реєстру 12 148 заяв, які мають розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450/04 від 15 жовтня 2009 року), серед яких була і заява позивача № 18518/13, та передати усі вилучені заяви до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру, визначених у пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». 
Відповідно до листа заступника Міністра юстиції України - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 20.11.2017 року позивача повідомлено, що з метою вирішення проблеми тривалого невиконання рішень національних судів в Україні, які було констатовано ЄСПЛ у справах «Бурмич та інші проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» у співпраці з Комітетом Міністрів Ради Європи розроблятиме стратегію вирішення цієї проблеми та запровадження механізму надання відповідного і достатнього відшкодування за порушення прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини». 
У подальшому, листом заступника Міністра юстиції України Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 29.01.2020 року позивача було повідомлено, що проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подолання проблеми заборгованості держави за рішенням судів» за № 8533 знято з розгляду і не розглядатиметься Верховною Радою України нового скликання. 
З метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва до Міністерства юстиції України, де у справі № 757/57511/21-ц було встановлено, що 12 жовтня 2017 року Велика палата ЄСПЛ ухвалила рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші), згідно з яким вирішила приєднати до п`яти заяв, зазначених у пункті 1 цього рішення, ще 12143 заяви, наведені в додатках І ІІ до цього рішення, серед яких і заява позивача; вилучити всі 12148 заяв, що стосуються однієї системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні, зі свого реєстру та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04). 
Зі змісту вказаного рішення Печерським районним судом міста Києва встановлено, що Велика палата ЄСПЛ визнала невиправданим подальший розгляд поданих заяв, вилучила їх з реєстру справ ЄСПЛ, зазначивши, що порушені заявниками питання стосовно невиконання або тривалого невиконання рішень національних судів уже було вирішено ЄСПЛ у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яким встановлено існування структурної проблеми, що призводить до порушення пункту першого статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції і передала їх Комітету Міністрів Ради Європи, щоб їх можна було розглядати в межах загальних підходів з виконання згаданого пілотного рішення.
Отже, заяву позивача не було розглянуто ЄСПЛ по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету Міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру. 
Тобто, рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» Україну не було зобов`язано виплатити позивачеві справедливу сатисфакцію чи вжити інших заходів індивідуального характеру. 
Спірні правовідносини пов`язані з примусовим виконанням рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2010 у справі № 2-1152/10.
Відповідачі не є суб`єктами примусового стягнення коштів за виконавчими документами. 
Наявність у процесуальному законодавстві спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів боржника шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому ЦПК України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є перекладення такого обов`язку на іншу особу, в цьому випадку - відповідачів. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. 
Вищезазначені обставини свідчать про відсутність причинно-наслідкового зв`язку з невиконанням судового рішення та діями, рішеннями слідчого у кримінальному провадженні № 12013110090000430.
 Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого, що встановлено при проведенні дисциплінарного провадження не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для відшкодування шкоди. Таким чином, керівництвом реалізується обов`язок контролю за дотриманням службової дисципліни підлеглими, що не може бути підставою для стягнення відповідного відшкодування з держави. 
Крім того, судом першої інстанції зроблений неправильний висновок, що ухвала слідчого судді є належним доказом, який підтверджує необхідність неодноразового оскарження дій слідчого, що призводить до завдання позивачу (потерпілому у кримінальному провадженні) моральної шкоди. 
Незгода позивача з діями/бездіяльністю відповідача, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Наведена правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі № 554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі № 454/1403/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19. 
Такий висновок також узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Такий висновок також узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. 
Забезпечення слідчим суддею судового контролю на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвали, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого і притягнення держави до цивільно-правової відповідальності, а свідчить про дотримання вимог КПК України у кримінальному провадженні. Так, ухвалами слідчих суддів поновлені права та інтереси потерпілого, що є справедливою сатисфакцією та нівелює право особи на стягнення моральної шкоди. 
Суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 23, 1167 ЦК України, надмірну тривалість кримінального провадження, керуючись принципами виваженості та розумності, вказав, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, становить 75 000,00 грн. Судом не в повній мірі враховані принципи пропорційності, розумності та справедливості. 
Найбільша сума, яка була нарахована у справі за участю ГУНП у м. Києві у 2024 році у аналогічній справі № 761/4079/20 складає 5 000 грн. 
Позивач, посилаючись на затягування досудового розслідування та порушення уповноваженими особами правоохоронних органів кримінального процесуального законодавства при розслідуванні кримінального правопорушення, всупереч вимогам процесуального закону, не довів обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, зокрема, те, що йому було завдано моральну шкоду, не обґрунтував її розмір й причинний зв`язок між шкодою й діями (т. 1 а.с. 203-206).
31 грудня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Київської спеціалізованої прокуратури від представника ГУ НП у м. Києві - Глущенко О.М., в якому остання просила задовольнити апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 34-37).
06 січня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ГУ ГП у м. Києві від ОСОБА_1 , в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с.55-61).
13 січня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Київської спеціалізованої прокуратури від ОСОБА_1 , в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 64-69).
 
У судовому засіданніпредставник ГУ Національної поліції України у м. Києві - Глущенко О.М., прокурор Килівник Я.О. підтримали подані ними апеляційні скарги і просили її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 15 травня 2025 року був сповіщений 09 квітня 2025 року врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Повідомлення позивача ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. (т. 2 а.с. 22-31).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.01.2013 року Солом`янським РУ ГУМВС України в місті Києві за поданням відділу примусового виконання рішень ДВС України від 28.02.2012 року № П-6523/5-61/5 про притягнення винних службових осіб Міністерства оборони України до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02.11.2010 року у справі № 2-1152/10, було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст. 382 КК України.
02.02.2022 року постановою прокурора до кримінального провадження № 12013110090000430 від 11.01.2013 року, приєднано матеріали кримінального провадження № 42018100000000183 та № 42021111350000038, досудове розслідування яких здійснювалося за заявами ОСОБА_1 та невиконання службовими особами Міністерства оборони України рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02.11.2010 року у справі № 2-1152/10.
Судом встановлено та не спростовується учасниками справи, що наразі Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за процесуального керівництва Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430 від 11.01.2013 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.ч. 1, 2, 3 ст. 382 КК України.
Матеріалами справи підтверджено, що у вказаному кримінальному провадженні позивач має статус потерпілого, жодній особі не було повідомлено про підозру, строк досудового розслідування станом на день звернення до суду становить понад 11 років та 2 місяці.
За вказаний період часу слідчими неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження (31.10.2013 року, 03.02.2015 року, 07.06.2018 року, 23.12.2019, року, 27.04.2022 року, 04.10.2023 року), які в подальшому було скасовано ухвалами слідчих суддів (від 11.03.2014 року справа № 760/2021/14-к, від 29.05.2015 року справа № 760/7193/15-к, від 10.07.2019 року справа № 760/17331/19, від 24.02.2020 року справа № 761/3903/20, від 11.11.2022 року справа №760/12662/22, від 17.01.2024 року справа №760/30047/23).
Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30.03.2016 року у справі № 760/7193/15-к було визнано бездіяльність слідчого Солом`янського УП Котюжанської Н.В., яка полягає у нездійсненні розгляду клопотання позивача щодо допиту свідків у кримінальному провадженні № 12013110090000430.
Позивач у позові зазначає, що вказане клопотання до цього часу не виконано, протилежного відповідачами не доведено.
Крім того, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 08.06.2017 року у справі №760/7193/15-к зобов`язано прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 Чечотку I.P., як прокурора вищого рівня у кримінальному провадженні № 12013110090000430, розглянути скаргу ОСОБА_1 щодо недотримання розумних строків слідчим та прокурором під час досудового розслідування.
Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 05.07.2017 року у справі №760/4380/17 зобов`язано прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 Чечотку І.Р., як прокурора вищого рівня у кримінальному провадженні №12013110090000430, розглянути скаргу ОСОБА_1 щодо недотримання розумних строків слідчим та прокурором під час досудового розслідування.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12.11.2018 року у справі № 757/32875/18-к скасована постанова прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Бебич М.І. про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 12013110090000430.
Позивач у позові зазначає, що вказане клопотання до цього часу не виконано, що відповідачами не спростовано.
Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 27.02.2023 року у справі №760/3626/23 зобов`язано слідчого Солом`янського УП Недухову О.О. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2023р. щодо допиту свідків у кримінальному провадженні № 12013110090000430.
Позивач у позові зазначає, що вказане клопотання до цього часу не виконано, доказів протилежного відповідачами не надано.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Висновок про можливість відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження викладений у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі №646/5368/19.
 Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, позивач, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, посилався на протиправну бездіяльність органів досудового розслідування, надмірно тривале та неефективне здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, в якому позивач є потерпілим, незабезпечення виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень у розумні строки. Вказував, що невизначеність органу слідства та прокуратури щодо притягнення до кримінальної відповідальності осіб, винних у невиконанні судового рішення від 02.11.2010 року, підсилює моральні страждання позивача та викликає розпач.
З матеріалів справи вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430 здійснюється вже понад 11 років та 10 місяців, жодній особі не повідомлено про підозру. 
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що в межах вказаного кримінального провадження позивач неодноразово звертався в органи прокуратури та слідства щодо порушень законодавства при здійсненні досудового розслідування, його активізацію та притягнення до відповідальності винних осіб, що підтверджено додатками до позовної заяви. 
З доданих позивачем доказів до позовної заяви видно, що позивач звертався до суду зі скаргами щодо бездіяльності слідчих щодо не розгляду клопотання про допит свідків, недотримання розумних строків слідчим та прокурором під час досудового розслідування, у тому числі з багаточисельними скаргами на постанови слідчих про закриття кримінального провадження, скарги слідчими суддями задовольнялися, постанови були скасовані. 
Зокрема, в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 11.11.2022 у справі № 760/12662/22 слідчий суддя дійшов висновку, що зі змісту постанови вбачається, що під час досудового розслідування не допитано жодної службової особи Міністерства оборони України, які повинні були здійснювати виконання рішення суду, та прийнято рішення про закриття кримінального провадження, не вчинено інших слідчих та процесуальних дій на підтвердження чи спростування фактів, викладених у заяві.
 Також, судом першої інстанції встановлено, що порушення норм КПК України окремими працівниками органу досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013110090000430 від 11.01.2013 року, констатовано у листі СУ ГУ НП у м. Києві від 22.03.2024 року, в якому у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що слідчим управлінням проведено перевірку, за результатами якої відомості, зазначені у заяві знайшли своє підтвердження частково, а до винних осіб на підставі статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України вжито заходів дисциплінарного характеру. Крім того, до слідчого відділу Солом`янського управління поліції скеровано відповідного листа щодо забезпечення виконання вказівок процесуального керівника та належної організації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430. 
Суд першої інстанції правильно виходив з того , що правовою підставою для відшкодування моральної шкоди в даній справі є не факт невиконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02.11.2010 року у справі № 2-1152/10, а надмірно тривале та неефективне здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке триває вже більше ніж 11 років.
При цьому, відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.
ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі №585/724/19 (провадження №61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі №638/14007/17 (провадження №61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 (провадження №К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі №335/12338/19 (провадження №61-18525св20), та інших.
Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції надавши належну правову оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, урахувавши обставини тривалого здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, в якому позивач визнаний потерпілим, бездіяльності посадових осіб, яка полягає у невиконанні своїх обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 75 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначив із урахуванням обсягу заподіяної шкоди, характеру та тривалості моральних страждань, а також загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності.
Наведеними вище ухвалами слідчих суддів неодноразово встановлено бездіяльність органів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430; протиправне закриття кримінального провадження № 12013110090000430; безпідставний не розгляд клопотань позивача, тощо.
Такі висновки районного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/4079/20 (провадження № 61-1552св24).
Доводи апеляційних скарг прокуратури та поліції про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого та певні недоліки в роботі не є підставою для висновку про порушення прав позивача та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування є безпідставними, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України належних слідчих дій, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 591/8842/21 (провадження № 61-9658 св 22), суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки у вищевказаній справі яка переглянута судом касаційної інстанції, Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, що засвідчений у постанові прокурора Генеральної прокуратури України від 10 липня 2018 року факт неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні  не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. При цьому, позивачем не зазначено у позові, яким чином допущено бездіяльність саме ГУНП в Сумській області, в який проміжок часу та за яких обставин, враховуючи, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося різними слідчими органами, а відтак, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої ним жодним чином не обґрунтований. Так само позивачем не доведено факту наявності майнової шкоди, її розмір, причинно наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.
            Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц (провадження № 61-9952сво20) є нерелевантними, оскільки у зазначеній справі, яку вирішувала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду правова проблема полягала у тому, щоб визначити зміст та умови застосування правила, викладеного в частині другій статті 1177 ЦК України.Натомість у справі яка переглянута судом апеляційної інстанції такі підстави позову позивач не заявляв. 
Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, що статтею 1174 ЦК України прокуратура не віднесена до переліку суб`єктів, якими може бути завдана шкода відповідно до вказаної норми, оскільки це є власним тлумаченням вказаної норми скаржником, яке не ґрунтується на вищенаведених нормах матеріального права.
Посилання в апеляційній скарзі поліції та прокуратури про недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди бездіяльністю відповідачів є безпідставні, оскільки матеріалами справи повністю підтверджено, що позивач змушений витрачати додатковий час для оскарження такої бездіяльності, відтак, змінився його звичайний спосіб життя, внаслідок необхідності оскарження слідчих дій, які проводяться з порушенням розумних термінів досудового розслідування.
Апеляційний суд звертає окрему увагу на те, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває понад 11 років. За вищевказаний час відповідно до вимог КПК України орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне процесуальне рішення. Таким чином, у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до йог звичайної діяльності та призводить до моральних страждань.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа "Науменко проти України").
Суд апеляційної інстанції врахував і сторони не заперечували, що заява ОСОБА_1 була предметом розгляду ЄСПЛ заява № 18518/13 в рамках справи «Бурмич та інші проти України» (заяви № 46852/13 та інш.), відповідно до якого постановлено вилучити зі свого реєстру 12 148 заяв, які мають розглядатись відповідно до зобов`язань. які випливають з пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450/04 від 15 жовтня 2009 року) серед яких була і заява позивача № 18518/13, при цьому ЄСПЛ не вирішував питання виплати компенсації заявнику (т. 1 а.с. 78). 
Оскільки набравшими законної сили судовими рішенням в рамках кримінального провадження встановлено тривалу й неодноразову (систематичність) неправомірність дій посадових осіб відповідачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди у цій конкретній справі.
Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності відповідних посадових осіб щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013110090000430, неодноразове протиправне закриття кримінального провадження, тощо, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону та апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                               Б.Б. Левенець

                                                                                               Є.П. Євграфова 

 В.В. Саліхов