Справа № 462/4233/24                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/850/25                 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
секретаря: Салати Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – Куця В.В.,
представників Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області» – Гнатишака О.В., Ничик О.Г.
представника Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області» – Петейчука Т.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області», Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», з участю третіх осіб: Львівської багатопрофільної лікарні №19 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області, начальника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Іваночка Володимира Степановича, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області», Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», з участю третіх осіб: Львівської багатопрофільної лікарні №19 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області, начальника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Іваночка Володимира Степановича, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 09 жовтня 2023 року працювала на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 Філії держаної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби у Львівській області».
Стверджувала, що під час її перебування під вартою 22 квітня 2024 року до неї в камеру зайшов невідомий їй чоловік у військовій формі, який примушував її до написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, застосовуючи до неї психологічне насильство у формі погроз та залякувань, які вона сприймала серйозно.
Зазначала, що вільного волевиявлення на звільнення за власним бажанням у неї не було, у зв`язку з чим вона не згідна з наказом № 68 від 22 квітня 2024 року про звільнення її з роботи та вважає його незаконним.
В заяві про звільнення за власним бажанням, яку вона написала під психологічним тиском, не наведено передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України підстав для термінового звільнення з роботи. 
Вказувала, що її звільнення відбулося з порушенням норм КЗпП України, не дотримано її трудові права, а відтак вона підлягає поновленню на посаді, яку займала на момент звільнення, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
З наведених підстав просила:
-визнати незаконним та скасувати наказ № 68 к-тр від 22 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до ст. 38 КЗпП України з 23 квітня 2024 року з посади завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області;
-поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області;
-стягнути з філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2024 року по дату винесення рішення у даній справі за виключенням податків та інших обов`язкових платежів;
-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області та виплати середнього заробітку за один місяць, що складає 32779,44 грн. за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області», Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», з участю третіх осіб: Львівської багатопрофільної лікарні №19 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області, начальника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Іваночка Володимира Степановича, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Стверджує, що з 09 жовтня 2023 року його довірителька працювала на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 Філії держаної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби у Львівській області».
Зазначає, що з 19 квітня 2024 року до 22 квітня 2024 року перебувала під вартою в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№ 19)».
Під час перебування під вартою її змусили написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, застосовуючи психологічний тиск, що полягав у залякуваннях та погрозах, що вона залишиться в СІЗО надовго та буде утримуватися в найгірших умовах, які вона сприймала реально, враховуючи наявність можливості втілити ці погрози в умовах СІЗО. 
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що в умовах перебування під вартою в СІЗО у ОСОБА_1 було вільного волевиявлення на написання заяви про звільнення за власним бажанням, тому наказ № 68 від 22 квітня 2024 року про звільнення її з роботи є незаконним. 
Вважає, що у зв`язку з незаконним звільненням на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 квітня 2024 року, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 1524,63 грн.
Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме:
-визнати незаконним та скасувати наказ № 68 к-тр від 22 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до ст. 38 КЗпП України з 23 квітня 2024 року з посади завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області;
-поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області;
-стягнути з філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2024 року по дату винесення рішення у даній справі за виключенням податків та інших обов`язкових платежів;
-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Львівській області та виплати середнього заробітку за один місяць, що складає 32779,44 грн. за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на підтримання доводів апеляційної скарги, представників Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області» – Гнатишака О.В., Ничик О.Г. та представника Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області» – Петейчука Т.М. на її заперечення  перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України гарантовано кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з ч. 1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Судом встановлено, що наказом філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області від 05 жовтня 2023 року № 164/к-тр прийнято ОСОБА_1 за основним місцем праці на посаду завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області з випробувальним терміном 3 місяці, з 09 жовтня 2023 року.
22 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 23 квітня 2024 року.
Наказом філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області від 22 квітня 2024 року № 68/к-тр «Про звільнення ОСОБА_3 » звільнено за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) ОСОБА_1 з посади завідувача хірургічного відділення Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області 23 квітня 2024 року на підставі поданої нею заяви від 22 квітня 2024 року.
Листом філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області № 312-ЛВ-24 від 23 квітня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення її із займаної посади 23 квітня 2024 року згідно з поданою нею заявою та рекомендовано прибути до філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області для розрахунку та отримання трудової книжки.
Витягом з офіційного сайту «Укрпошти» про відстеження поштового відправлення підтверджується, що вищезазначений лист ОСОБА_1 отримала особисто 26 квітня 2024 року (т. 1 а.с. 71).
Разом з тим, трудову книжку ОСОБА_1 отримала 20 травня 2024 року , що підтверджується її особистим підписом в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області (т. 1 а.с. 158). 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вважала, що її незаконно звільнили з роботи, оскільки порушено передбачений статтею 38 КЗпП України порядок припинення трудового договору з ініціативи працівника, а подана нею заява про звільнення за власним бажанням написана під психологічним тиском під час перебування її під вартою.
Згідно з довідкою про звільнення серія ЛЬВ № 22918 на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2024 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 з 19 квітня 2024 року по 22 квітня 2024 року перебувала під вартою в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», звідки звільнена у зв`язку із сплатою застави в розмірі 151400 грн.
Перебуваючи під вартою ОСОБА_1 особисто написала заяву про звільнення за власним бажанням, вказавши в ній бажану дату звільнення, що позивачкою не заперечується.
Крім того, звільнившись з під варти 22 квітня 2024 року, отримавши 26 квітня 2024 року лист з інформацією про своє звільнення на підставі поданої нею заяви, позивачка не подавала до відповідача звернень про те, що така заява написана нею під примусом, не відкликала заяву, написану нею, як вона вважає, під психологічним тиском, знаючи про наявність наказу про її звільнення, протягом місяця часу без поважних причин не отримувала трудової книжки та не ознайомлювалася з оскаржуваним наказом, зволікала з його оскарженням, що свідчить про наявність у неї добровільного волевиявлення на припинення трудових відносин з відповідачем. 
Колегія суддів звертає увагу, що з моменту подання заяви про звільнення, у відповідача виникає обов`язок щодо її розгляду та прийняття рішення за результатами цього розгляду.
Отримавши особисту заяву позивачки про звільнення з роботи, переконавшись у дійсності її намірів та наявності бажаної підстави та дати звільнення, погодившись з такою, роботодавець провів звільнення на підставі поданої заяви з дотриманням норм чинного законодавства. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення її на роботі, оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося за ініціативою працівника з проханням звільнити її у визначену нею дату, на яку погодився роботодавець.
Доводи апеляційної скарги щодо написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за власним бажанням під психологічним тиском за відсутності її волевиявлення на припинення трудового договору, є непідтвердженими, оскільки матеріали справи не містять доказів, що позивачку примусили написати заяву на звільнення .
Сам по собі факт перебування позивачки під вартою в день написання заяви про звільнення за власним бажанням не свідчить про застосування до неї психологічного тиску при написанні заяви та відсутність у неї волевиявлення на припинення трудових відносин з філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області.
Доводи апелянта щодо порушення відповідачем передбаченого ст. 38 КЗпП України порядку розірвання трудового договору за ініціативи працівника та відсутності підстав для звільнення ОСОБА_1 раніше двотижневого строку, не заслуговують на увагу, оскільки роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.
За змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц, від 04 листопада 2020 року у справі №753/1181/18 та від 13 лютого 2025 року у справі № 308/14313/19.
Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  висновків суду не спростовують.
Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, постановлено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2025 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.