ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 р. 	Справа № 520/34486/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 18.02.25  по справі № 520/34486/24
за позовом    ОСОБА_1  
до   Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ,   Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.12.2024 року щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки на посаді юристконсульта;
- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки на посаді юристконсульта, та призначити ОСОБА_1 з 05.12.2024 року довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 74 відсотків грошового утримання (заробітної плати) працюючого на відповідній посаді судді.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 частково задоволено позов.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 930010839055 від 12.12.2024 року щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки на посаді юрисконсульта.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки з 04.02.1991 року по 02.08.1993 року на посаді юрисконсульта Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми "Донецькнафтопродукт").
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 484,48 грн. 
Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Доводи апелянта аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані тим, що у результаті розгляду заяви від 05.12.2024 ОСОБА_1 , Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення від 12.12.2024 № 930010839055 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не приймало спірне рішення.
Згідно долучених до заяви довідок ОСОБА_1 вже проведено перерахунок щомісячно довідного грошового утримання суддів у відставці.
Зважаючи на норми законодавства, відповідач вказує, що дії Головного управління Пенсійного фонду України є правомірними у спірних правовідносинах. Головне управління діяло у відповідності до чинного законодавства та в межах своєї компетенції.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту доводів апеляційної скарги встановлено, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, тому оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з рішення Вищої ради правосуддя № 232/0/15-24 від 25.01.2024 року, що ОСОБА_1 , 1959 року народження, громадянка України, із 3 серпня 1993 року працювала суддею Вугледарського міського суду Донецької області (наказом управління юстиції Донецької обласної державної адміністрації від 3 серпня 1993 року № 245 зарахована до штату суду). Постановою Верховної Ради України від 24 травня 2001 року № 2464-II обрана суддею Донецького обласного суду безстроково (7 лютого 2002 року Донецький обласний суд у зв`язку із прийняттям Закону України «Про судоустрій України», реорганізований в Апеляційний суд Донецької області). Указом Президента України від 14 жовтня 2002 року № 924/2002 переведена на роботу на посаді судді Апеляційного суду міста Києва. Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 переведена на роботу на посаду судді Київського апеляційного суду. ОСОБА_1 після здобуття вищої юридичної освіти до зарахування 3 серпня 1993 року на посаду судді працювала із 4 лютого 1991 року до 2 серпня 1993 року юрисконсультом Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами Донецький філіал виробничо-комерційної фірми «Донецькнафтопродукт»).
Також з рішення Вищої ради правосуддя № 232/0/15-24 від 25.01.2024 року вбачається, що зазначений стаж роботи ОСОБА_1 у сфері права після здобуття вищої юридичної освіти до стажу роботи, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню 2 (два) роки.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 232/0/15-24 від 25.01.2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 62-65).
Наказом Київського апеляційного суду № 60-ОС від 29.01.2024 року суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Київського апеляційного суду 29.01.2024 року.
05.12.2024 року позивач звернулася до територіальних органів ПФУ із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці та надала необхідний пакет документів.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області № 930010839055 від 12.12.2024 року позивачу відмовлено у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний стаж 2 роки повинен бути зарахований до стажу роботи на посаді судді позивачки на підставі частини другої статті 137 Закону № 1402 та врахований при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції,  колегія суддів враховує такі підстави.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
У силу статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII).
Згідно ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку.
Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Колегія суддів зазначає, що право позивачки на відставку та отримання довічного грошового утримання судді у відставці не заперечується відповідачами, спірним є виключно питання обчислення стажу роботи на посаді судді та, як наслідок, визначення відсотку від суддівської винагороди.
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013).
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
Таким чином, наявне правове регулювання та правові висновки Конституційного Суду України доводять, що держава гарантує кожному судді, який йде у відставку належне щомісячне довічне грошове утримання, розмір якого у свою чергу залежить зокрема від стажу судді.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Системний аналіз ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» в редакції, чинній на дату призначення ОСОБА_1 (03.08.1993) на посаду судді, право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
З урахуванням зазначеного, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 року у справі № 308/6953/17 та від 30.01.2020 року у справі № 592/3694/17.
Судовим розглядом встановлено, що при призначенні позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці пенсійним органом не враховані до стажу роботи на посаді судді період роботи з 04.02.1991 по 02.08.1993 юрисконсультом Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми «Донецькнафтопродукт»).
Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 (чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95 (чинного на час набуття позивачкою стажу роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Згідно з абзацом другим пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Відповідно до ч.2 ст. 137 Закону № 1402-VIII (в редакції, чинній з 05.08.2018 року) до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Системний аналіз вказаної норми у її взаємозв`язку з абзацом 4 пункту 34 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.06.2018 року № 2447-VIII "Про Вищий антикорупційний суд", яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 9901/302/19. Зокрема, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. Водночас при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частин першої та другої статті 137 Закону № 1402-VIII як стаж, який зараховується додатково. У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 цього Закону, визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі у конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки стаж роботи Позивачки на посаді судді становить більше ніж 20 років, то до стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, враховується також стаж роботи за спеціальністю 2 роки.
Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 7 Закону № 2862-XII, який був чинний на момент видання наказу управління юстиції Донецької обласної державної адміністрації від 03.08.1993 № 245, на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, який склав кваліфікаційний екзамен, досяг на день обрання 25 років, мав вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
Стаж позивача за юридичною спеціальністю, наявність якого була необхідна для призначення її на посаду судді підтверджується записами у її трудовій книжці.
Так, у період до видання наказу управління юстиції Донецької обласної державної адміністрації від 03.08.1993 № 245 про призначення позивача на посаду судді вперше позивач працювала з 04.02.1991 по 02.08.1993 юрисконсультом Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми «Донецькнафтопродукт»).
Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, стажу роботи за спеціальністю 2 роки і врахування органом пенсійного фонду для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 498/337/17, від 20 квітня 2021 року у справі № 344/5707/19, від 30 березня 2023 року у справі № 280/2167/21.
Крім того, згідно з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 31.10.2019 у справі № 766/17221/16-а, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а, від 30.01.2020 у справі № 592/3694/17, від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21, від 08.09.2022 у справі № 380/10696/21), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 25.01.2024 № 232/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 32 роки 5 місяців 22 дні, з яких: стаж роботи безпосередньо на посаді судді 30 років 5 місяців 22 дні; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки (а.с. 33-36).
У той же час, всупереч викладеному стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю два роки, вимога якого була визначена статтею 7 Закону № 2862-XII, органом Пенсійного фонду України до стажу судді, що враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не зарахований.
Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України на законних підставах та відповідно до положень чинного законодавства зазначеним рішенням було відмовлено позивачу в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи є таким, що не узгоджується із зазначеним вище.
Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний стаж 2 роки повинен буди зарахований до стажу роботи на посаді судді позивачки на підставі частини другої статті 137 Закону № 1402 та врахований при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді.
При цьому, щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки з 04.02.1991 року по 02.08.1993 року на посаді юрисконсульта Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми "Донецькнафтопродукт"), колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Статтею 44 Закону № 1058-IV врегульований порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058 призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію
Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів працівник сервісного центру, в тому числі: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 6). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до п. 4.3 Порядку № 22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій.
Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Пунктом 4.8 Порядку № 22-1 передбачено, що заява, відомості з відповідних інформаційних систем, скановані копії документів, на підставі яких призначено (перераховано) пенсію та проводиться її виплата; інша інформація, з урахуванням якої визначаються розмір призначеної пенсії та розмір пенсії до виплати, обробляються в складі електронної пенсійної справи, що формується та ведеться відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги» та «Про захист персональних даних». Електронна пенсійна справа зберігається на базі централізованих інформаційних технологій.
Пунктом 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Отже, органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.
Так, заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, за результатами якої прийнято оскаржуване рішення № 930010839055 від 12.12.2024 про відмову в зарахуванні до страхового стажу роботи суддею період роботи два роки на посаді юрисконсульта.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку дії зобов`язального характеру, як спосіб відновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом до того органу рішення якого оскаржується.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не приймалося рішення по суті звернення ОСОБА_1 , а відтак, оскільки оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яке, як вже зазначалося вище, підлягає визнанню протиправним та скасуванню, саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області має бути покладений обов`язок відновлення порушених прав позивача.
Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві має відновити порушені права позивача, поклавши обов`язок на останнє вчинення дій зобов`язального характеру, є помилковими та суперечать наведеному вище.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку з метою належного захисту прав позивача належить зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву про поновлення виплати пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права позивача відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.
Позаяк, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки з 04.02.1991 року по 02.08.1993 року на посаді юрисконсульта Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми "Донецькнафтопродукт"), оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві області не приймалось відповідного рішення по суті заяви від 05.12.2024.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність свого рішення, що є предметом оскарження у даній справі.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, проте помилково покладено дії зобов`язального характеру на неналежного відповідача, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в іншій редакції, а саме: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки з 04.02.1991 року по 02.08.1993 року на посаді юрисконсульта Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми "Донецькнафтопродукт").".
В іншій частині судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 по справі № 520/34486/24 - змінити шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в наступній редакції:
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи суддею період роботи два роки з 04.02.1991 року по 02.08.1993 року на посаді юрисконсульта Донецького підприємства із забезпечення нафтопродуктами (Донецький філіал виробничо-комерційної фірми "Донецькнафтопродукт").
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 по справі № 520/34486/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.А. Спаскін