ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5267/23                Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/2281/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2025 року                                                                                      м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                       Люшні А.І., Савенка М.Є.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2023, у справі № 639/5267/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

в с т а н о в и в :
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна.
Позовна заява мотивована тим, що з 2003 року він з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу, а 01 вересня 2006 року зареєстровали шлюб. Увесь цей час вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом дозвілля, мали взаємні права та обов`язки. ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 .
За час перебування у фактичних шлюбних відносин вони на підставі
договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2004 року придбали квартиру 
АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача. Вони зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі та проживали разом до початку введення в Україні воєнного стану.
ОСОБА_2 зазначав, що спірна квартира придбана частково за спільні кошти, а інша частина за кредитні кошти, кредитний договір був оформлений на ОСОБА_3 . Борг сплачувався ними за спільні кошти та був погашений у 2008 році, тому, вважав, що майно належить їм на праві спільної сумісної власності, їхні частки у майні є рівними.
У березні 2022 року відповідач разом з їх спільною дитиною виїхали за межі України, а влітку 2023 року повідомила, що хоче розлучитися і попросила звільнити спірну квартиру. Оскільки  ОСОБА_3  не визнає його право на 1/2 частину спірної квартири він вимушений звернутися до суду з цим позовом.
На підставі вищевикладеного,  ОСОБА_2 просив суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; у порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нам право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2023 року
у складі судді Єрмоленко В. Б. позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,2 кв. м.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, встановив факт спільного проживання позивача та відповідача, як чоловіка та жінки без шлюбу однією сім`єю, пов`язаність їх спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків до реєстрації їх шлюбу, спільне планування майбутнього, придбання майна в інтересах сім`ї за їх спільні кошти та отриманий кредит, який після реєстрації шлюбу погасили спільно, а тому вважав, що частки у спільному нерухомому майні відповідно до частини першої статті 70 СК України є рівними.
25 липня 2024 року, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,
 ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, оскаржив його в апеляційному порядку.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2024 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлено строк на апеляційне оскарження.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , який не брав участі у справі в суді першої інстанції, вважає, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права та обов`язки, і просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.    ОСОБА_1  зазначає, що він є стягувачем за виконавчим листом виданим Червонозаводським районним судом м. Харкова у справі № 646/2210/18 про виконання рішення вказаного суду першої інстанції від 10 серпня 2020 року про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 у порядку відшкодування шкоди, завданої апелянту ОСОБА_1 в результаті ДТП у розмірі 453 744,89 грн матеріальної шкоди та 25 000 грн моральної шкоди, 4 533,71 грн судового збору та 15 700 грн витрат на проведення судової автотехнічної експертизи. 
Зазначає, що звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з позовом про поділ квартири по цій справі № 639/5267/23 відбулося 12.09.2023 року, тобто після того, як набуло чинності вказане рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2020 року у справі № 646/2210/18, та стосується предмету спору, спірної квартири, на яку при розгляді справи № 646/2210/18 було накладено заборону відчуження, а в межах виконавчого провадження по виконанню рішення суду про стягнення шкоди на користь апелянта ОСОБА_1 - арешт, а тому у даному випадку цей позов був спрямований з метою уникнути ефективного виконання рішення суду боржником – відповідачкою ОСОБА_3 на користь апелянта ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував того, що умови мирової угоди, яка була суперечать закону та порушують її права, свободи та інтереси, як стягувача за виконавчим листом виданим Червонозаводським районним судом м. Харкова від 30.11.2023 року у справі № 646/2210/18.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду не відповідає.
Апеляційна скарга розглядається в суді апеляційної інстанції другий раз.
При першому розгляді постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2023 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновок суду про наявність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Після розірвання між сторонами шлюбу, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання майна, зареєстрованого на відповідача, об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на його частку, так як це єдине житло, яке є у позивача. Наявність цивільно-правових зобов`язань відповідачки не позбавляє позивача права вимагати поділу спільного майна при розлученні. Ініціювання зазначеного позову з метою уникнення виконання цивільно-правового зобов`язання відповідачки перед ОСОБА_1 , не відповідають фактичним обставинам справи.
Постановою Верховного суду від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції при скасуванні постанови суду апеляційної інстанції вказав такі мотиви свого рішення, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи:
« ОСОБА_1 навів суттєві обґрунтування щодо необхідності його залучення до участі у спорі й порушення його прав та інтересів рішенням суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доводам і не з`ясував, чи порушуються права вказаної особи судовим рішення районного суду.»
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Тобто судове рішення, що оскаржується особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи (див: постанови Верховного Суду: від 04 листопада 2019 року у справі
№ 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року у справі
№ 757/66808/19-ц (провадження № 61-10846св20), від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20)) та інші.
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Зазначеною правовою нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.
Водночас судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 910/20190/16).
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушено та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 21.09.2018 у справі № 909/68/18, від 18.12.2018 у справі № 911/1316/17, від 27.02.2019 у справі № 903/825/18, від 22.07.2019 у справі № 911/2635/17, від 19.09.2020 у справі № 910/17558/18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно п.п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України Загальними засадами цивільного законодавства є: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
У постанові КЦС ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 було викладено наступні висновки щодо застосування вказаних норм права :
«Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
-особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
-наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
-враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фактичні обставини справи, встановлені судом, виглядають наступним чином.
З 2003 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю без шлюбу, обидва працювали, мали спільний побут та сімейний бюджет. У подальшому вони зареєстрували шлюб.
Згідно з договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2451, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 ,
 ОСОБА_6 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 39,8 кв. м, загальною площею 68,1 кв. м, за суму, еквівалентну
17 000 доларів США. До Державного реєстру правочинів внесено відповідний реєстраційний запис (а. с. 28-32).
Перед укладанням договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_3 своєю письмовою заявою від 21 жовтня 2004 року на підставі статті 74 СК України повідомила, що проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 і квартиру 
АДРЕСА_1 купує на спільні кошти. Аналогічна заява надана ОСОБА_2 про свою згоду на підставі статті 74 СК України на купівлю спірної квартири ОСОБА_3 , з подальшим укладанням іпотечного договору, з умовами якого він ознайомлений. Заява нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т. В. (а. с. 39-40).
Як вбачається з іпотечного договору від 21 жовтня 2004 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 , остання передала у іпотеку в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 21 жовтня 2004 року, за яким є позичальником, квартиру з повернення кредиту у сумі 10 800 доларів США до 10 жовтня 2011 року, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 14,5% річних, комісії, можливої неустойки. За договором поруки, укладеним між банком і ОСОБА_3 , ОСОБА_2 від 21 жовтня 2004 року поручитель – ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язання щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбаченим договором кредиту (а. с. 88-39).
01 вересня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у міському відділі реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін від шлюбу народилася донька– ОСОБА_7 
(а. с. 26-27).
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, Реєстру територіальної громади міста Харкова у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх малолітня донька – ОСОБА_7 (а. с. 49).
Судом також було встановлено, що на день розгляду справи кредит погашено, державна реєстрація обтяжень за іпотечним договором відсутня, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (справа №639/5227/23).
Разом з тим, відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 , який на той час перебував з нею у шлюбі та з огляду на загальній принцип цивільного судочинства, добросовісність, розумність та справедливість, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, не міг не знати про те, що його дружина тривалий час є відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП і про те, що вона у зв`язку з її судовим розглядом є боржником, а за рахунок спірної квартири було забезпечено виконання рішення суду у вказаній справі, - не повідомили суд першої інстанції про ці обтяження та наявність вказаного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2020 року у справі у справі № 646/2210/18 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – ОСОБА_8 , ПАТ «Страхова компанія «Країна», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та про ухвалу того ж суду першої інстанції від 12.04.2018, якою було накладено арешт шляхом заборони на відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: :  АДРЕСА_2 , загальною площею 68,1 кв. м, житловою площею 39,8 кв. м, реєстраційний номер майна 3386954, номер запису П-6-11390 в книзі 1, власником якої є ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) (див. ухвалу в ЄДРСР в мережі Інтернет, https://reyestr.court.gov.ua/Review/73401140).
30 листопада 2023 року приватним виконавцем Кудряшовим Д. В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 23 листопада 2020 року Червонозаводським районним судом міста Харкова на підставі рішення цього ж суду від 10 серпня 2020 року у справі №  646/2210/18 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 137-140).
30 листопада 2023 року приватним виконавцем накладено арешт на все нерухоме й рухоме майно, що належить ОСОБА_3 . Стягувач – ОСОБА_1 (а. с. 133),   а також на її грошові кошти (а. с. 134).
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
Отже, під час розгляду цієї справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна в межах іншої справи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірна квартира вже було обтяжена обов`язком ОСОБА_3 сплатити присуджену судом в рахунок відшкодування завданої шкоди значної грошової суми. Тому приховування позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 цієї інформації об`єктивно свідчить про спрямованість позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна на запобігання виконання рішення суду, що не відповідає завданню цивільного судочинства, передбаченому ст. 2 ЦПК України.
Так, відповідно до ст. 13 ЦК України:
1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції був умисно спрямований на порушення прав кредитора у зобов`язанні боржника ОСОБА_3 , яке на день звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом вже було визначено рішенням суду першої інстанції, а тому відповідно до вказаної норми ст. 13 ЦК України та згідно до визначеного у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальному принципу цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, - право сторін на поділ спільного майна не підлягає захисту. 
Судовий захист права у такому випадку не відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 17 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Аналогічні висновки були висловлені у постанові ОП КЦС ВС від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц:
«Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.»
Доводи скарги апелянта ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та спростовують висновки суду першої інстанції.
З урахуванням вищевказаних обставин та правового обґрунтування, оскільки припинення права власності відповідача на спірне майно, на яке був накладений арешт, ускладнює виконання судового рішення про стягнення з неї суми боргу на користь кредитора – апелянта ОСОБА_1 , присудженого за рішенням суду по іншій справі, яке було ухвалено до звернення до суду з цим позовом, - суд апеляційної інстанції вважає такий позов штучним, умисно спрямованим на порушення прав інших осіб, внаслідок чого та дійшов висновку про необхідність відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові про поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб. 
Керуючись ст.ст.261, 362, 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2023 – скасувати.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 07 липня 2025 року.

Головуючий                                                                                                 В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                                                    А.І. Люшня.

                                                                                               М.Є. Савенко.