Окрема думка 
суддів К. М. Пількова та О. О. Банаська до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23
 
16.04.2025 Велика Палата Верховного Суду своєю постановою у справі за позовом Міністерства юстиції України (МЮ) до Благодійної організації «Благодійний фонд «Відродження Хмельниччини» (БФ), Комуністичної партії України (КПУ) про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації, частково  задовольнила касаційну скаргу БФ; скасувала постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2024 у частині вирішення вимог позову МЮ до БФ та КПУ про визнання недійсним договору дарування, у цій частині залишила в силі рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.11.2023, виклавши його мотивувальну частину в редакції своєї постанови; змінила згадану постанову апеляційного суду від у частині вирішення вимоги про скасування державної реєстрації, виклавши її мотивувальну частину в редакції своєї постанови.
Вважаємо в цілому правильним висновок Великої Палати про те, що договір між КПУ та БФ стосовно відчуження майна є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок (§ 188 постанови).
Водночас з огляду на те, що таку кваліфікацію спірному правочину у справі здійснила лише Велика Палата на стадії касаційного перегляду, це потягло зміну підстав для повернення спірного майна до КПУ як до наслідку недійсності спірного правочину: замість повернення як наслідок визнання судом недійсним оспорюваного правочину як фраудаторного має місце судовий присуд, за яким відбувається повернення цього майна як наслідок нікчемного правочину.
Попри те, що загалом висновок про нікчемність спірного правочину ґрунтується на дослідженні тих же обставин його укладення, що й висновок суду про існування підстав для визнання цього правочину недійсним як оспорюваного і такого, що укладений на шкоду держави як кредитора (§ 39 постанови), все ж ці висновки стосуються визнання необхідності захисту різних інтересів держави: апеляційний суд визнав за можливе захистити інтереси держави як кредитора у цивільних правовідносинах стосовно майна КПУ; натомість, Велика Палата фактично захистила публічний інтерес, який полягав у забезпеченні обмежень з розпорядження політичними партіями майном лише на здійснення статутної діяльності (§ 164).
Від цього висновку залежали також висновки про те, з якого моменту слід вважати, що державі в особі її уповноваженого органу було відомо про порушення відповідного інтересу.
Однак ці обставини мали бути встановлені судами нижчих інстанцій, а сторонам на засадах змагальності мала бути надана можливість зробити заяви стосовно цих обставин. Оскільки цього не було, вважаємо, що Велика Палата, здійснивши перекваліфікацію підстав для висновку про недійсність спірного правочину, мала б скасувати судові рішення в частині вимоги про скасування державної реєстрації та скерувати справу на новий розгляд для дослідження доказів та встановлення обставин обізнаності держави про відчуження спірного майна на виконання нікчемного правочину.
Слід визнати, що процесуальний закон вимагає від скаржника вказати як підставу для касаційного оскарження на недослідження конкретних доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, щоб суд касаційної інстанції мав підстави для  скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд (пункт 4 частити другої статті 287 та пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України). Скаржник БФ на такі докази у касаційній скарзі не посилається. Однак, оскільки перекваліфікація підстав для висновку про недійсність спірного правочину мала місце вже в рішенні самої Великої Палати, скаржник і не міг послатись на такі докази, оскільки у судах попередніх інстанцій не мав можливості заперечувати проти заяв, заснованих на такій кваліфікації.
Європейський суд з прав людини визнає, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, може ухвалювати рішення, яке не було чітко визначене законом. У випадку такого застосування закону суд повинен надати чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (див., зокрема, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 27). 
Вважаємо, що у цій справі внаслідок здійсненної Великою Палатою перекваліфікації мали місце такі виняткові обставини, які дозволяли їй відступити від зазначеної вище вимоги процесуального закону про обов`язок скаржника вказати у касаційній скарзі на те, що суди не дослідили докази, та за відсутності посилання на конкретні не досліджені судами докази в касаційній скарзі БФ Велика Палата все ж мала скерувати справу на новий розгляд в частині вимоги про скасування державної реєстрації.
 
Судді                                                                                                   Костянтин ПІЛЬКОВ
 
                                                                                                            Олександр БАНАСЬКО