УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня2025 року
м. Київ
справа № 464/7988/23
провадження № 51 - 2813 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року,
установив:
За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2024 року
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нараїв Бережанського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 25 грудня 2023 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 року та звільнено від відбування покарання 
з випробуванням на підставі ст. 75 КК - постановлено виконувати самостійно.
Вирішені цивільні позови, питання щодо речових доказів і стягнення процесуальних витрат.  
Суд першої інстанції встановив, що 01 серпня 2022 року о 16:05 ОСОБА_6 , керуючи вантажним автомобілем «RENAULT PREMIUM» д. н. з. НОМЕР_1 
та рухаючись у правій смузі руху по вул. Луганській у м. Львові в напрямку 
до вул. Стрийська зі швидкістю біля 95 км/год., в порушення Правила дорожнього руху України  (далі - ПДР), а саме: Р. 1 п. 1.5, 1.10, Р. 2 п. 2.3 б), д), Р. 12 п. 12.3, 12.4, Р.13 п. 13.1, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що поблизу будинку №17 на вул. Тернопільській, проявив неуважність, не стежив 
за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, не дотримався безпечної швидкості руху, безпечної дистанції до попутного автомобіля, який рухався попереду нього і перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом зупинився, оскільки надавав дорогу велосипедисту ОСОБА_7 , який рухався по вказаному пішохідному переході з права на ліво по напрямку його руху, не вжив заходів до своєчасного застосування гальмування, виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив наїзд на ОСОБА_7 , який отримав тілесні ушкодження від яких помер. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року цей вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілої просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог указує, що призначене  ОСОБА_6 покаранняу видіпозбавленняволі на строк 4 роки є м`якимінесправедливим. Зазначає про безпідставне визнання судом першої інстанції каяття засудженого щирим (що, у свою чергу залишилось поза увагою апеляційного суду), а також на неналежне врахування судом тяжкості вчиненого злочину, обставини його скоєння, наслідки, особу засудженого та позицію потерпілої. На думку адвоката ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції мав би проаналізувати зазначені обставини та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі 
на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.       
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій судом за ч. 2 ст. 286 КК представником потерпілої у касаційній скарзі не заперечуються.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди адвоката з висновком суду апеляційної інстанції, який погодився з призначеним ОСОБА_6 місцевим судом покаранням у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На переконання представника потерпілої, залишення в силі такого покарання призвело до призначення явно м`якого та несправедливого покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Однак такі доводи не є прийнятними.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого якщо покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню і повинні братися до уваги при призначенні покарання.
В оскаржуваній ухвалі апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_6 міру примусу, повністю дотримався вимог кримінального закону.
Зокрема, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, конкретні обставини справи, дані про особу засудженого, зміст досудової доповіді, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, що його обтяжують. 
Урахувавши ці обставини, які мають значення при призначенні покарання, 
місцевий суд обрав ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та позбавив його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що є максимальним розміром додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК. 
За наслідками апеляційного перегляду вироку апеляційний суд погодився із таким покаранням, визнав його таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК 
і за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, та відповідно не змінив рішення місцевого суду в цій частині, про що просила представник потерпілої у своїй апеляційній скарзі.
У касаційній скарзі остання зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на відсутність щирого каяття у засудженого (про що наголошувалось 
в апеляційній скарзі) та безпідставно врахував цю обставину, як пом`якшуючу покарання.
Разом із тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення в межах касаційної скарги.
Відповідно до її змісту представник потерпілої просить касаційний суд перевірити оскаржувану ухвалу апеляційного суду лише з підстави невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість (ст. 414 КПК).
З урахуванням того, що суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, 
а адвокат у скарзі не ставить під сумнів дотримання апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону при перегляді вироку місцевого суду, Суд оцінює ухвалу апеляційного суду лише в частині дотримання вимог закону, які стосуються призначення покарання, та вважає що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК і за своїм видом та розміром 
є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення. 
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість Суд 
не вбачає, а відтак і підстав для скасування оскарженої ухвали апеляційного суду.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 через відсутність підстав для її задоволення.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                   ОСОБА_3