Справа № 155/1182/22 	Головуючий у 1 інстанції: Яремчук С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/606/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 липня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача  ОСОБА_1  на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 24 січня 2023 року,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №210104-32163-1 від 04.01.2021 між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 4000 гривень строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Ощадбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Вказував
Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 23180,00 грн заборгованості за кредитним договором, а також відшкодувати судові витрати: 2481 грн судового збору і 9000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 24 січня 2023 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованість за договором № 210104-32163-1 від 04.01.2021 у розмірі 23188, 00 грн, з яких 4000 грн – заборгованість за кредитом, 2388, 00 грн та 16800, 00 – заборгованість за нарахованими процентами, а також 2481,00 грн судового збору і 9000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись частково із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати це рішення та ухвалити нове, яким стягнути з нього в користь позивача заборгованість в розмірі 4000 грн – тіло кредиту, та 2388 грн заборгованості за відсотками, а також 1000 грн витрат на правову допомогу, а в решті вимог відмовити. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що умовами договору чітко визначено розмір кредиту (4000,00 грн), строк користування кредиту (30 днів), відсоткова ставка (1,99% за один день користування кредитом) та загальну вартість кредиту у грошовому вираженні, яка становить 6388, 00 грн. Саме на ці умови відповідач розраховував при укладенні оскаржуваного договору. Вказує, що жодної пролонгації договору не здійснювалось. Нарахування відсотків поза межами строку кредитування є неправомірним, а тому він мав лише сплатити залишок заборгованості в сумі 2388 грн відсотків та 4000 грн тіла кредиту. Вважає, що після 30-денного строку користування до нього можуть застосовуватись лише наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України. Також вважає завищеною суму коштів за правову допомогу, яка повинна становити 1000,00 грн.
Покликається на необхідність застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 та в постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року 910/4518/16.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Руденко К. В. просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, покликаючись на законність та обґрунтованість рішення з огляду на умови п.3.3 укладеного кредитного договору, яким обумовлено, що у разі порушення позичальником строків повернення кредитних коштів, він повинен сплатити товариству плату за процентною ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно сплаченого кредиту за кожен день прострочення, що нараховується у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, вважає, що пред`явлена сума процентів у розмірі 16800 грн є саме санкцією за прострочення сплати кредиту, передбаченою ч.2 ст.625 ЦК України, яку визначили сторони в договорі.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін з таких підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір № 210104-32163-1 від 04.01.2021 в електронному вигляді, що підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за даним кредитним договором утворилась кредитна заборгованість, то з нього на користь позивача підлягає стягненню ця заборгованість у розмірі 23188 гривень. Зважаючи на те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідачем не спростований, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону.
Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що 04 січня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Фінансова Інновація» (торгова марка «MONETKA») і ОСОБА_1 було укладено договір № 210104-32163-1, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 4000 грн строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Ощадбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування (а.с.10).
Позивач указує, що підписання цього кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими вона ознайомилася перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.
Зразок кредитного договору, Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту затверджені наказом директора ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», викладені для загального доступну в мережі Інтернет на сайті https://monetka.ua/uk/about_us або https://monetka.com.ua/uk/about_us.
Відповідач зареєструвався на вебсайті позивача в мережі Інтернет https://monetka.ua, для чого пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету-заяву із зазначенням ПІБ, даних паспорта, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснив акцептування Кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перебувають у загальному доступі, будучи опублікованими на сайті.
Ці правила є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору кредиту та визначають порядок та умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Таким чином, між первісним кредитором і відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з усіма наслідками невиконання зобов`язань за договором.
14.06.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (первісний кредитор) і ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» (новий кредитор), було укладено договір відступлення права вимоги № 14/06/2021-Р/М-2, відповідно до умов якого право вимоги за договором № 210104-32163-1 від 04.01.2021 перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто» (а.с.35-38).
Відповідно до п. 1.2. кредитного договору первісний кредитор нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми кредиту за кожен день користування. Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3. кредитного договору становить 30 днів. Відповідно до п.п. 2.4.1. кредитного договору позичальник зобов`язується у встановлений строк (п. 1.3. кредитного договору) повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Згідно з п. 3.3. кредитного договору, у разі порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3. кредитного договору, позичальник сплачує Товариству плату за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою у розмірі 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад встановлений строк. Сторони домовились, що процентна ставка, визначена в цьому пункті договору, нараховується відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.
Відповідач не виконував належним чином умови договору, внаслідок чого станом на 21.11.2022 утворилася заборгованість у розмірі 23188,00 грн, з яких: 4000,00 грн – заборгованість за кредитом; 2388,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2 договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 04.01.2021 по 03.02.2021 (включно); 16800,00 грн – заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 04.02.2021 року по 03.06.2021 (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Позивач указував, що нарахування процентів за договором зупинено 03.06.2021 відповідно до п. 4.6. Правил надання грошових коштів у позику.
Відповідно до акту приймання-передачі прав № 1 від 14.06.2021 до договору відступлення права вимоги № 14/06/2021-Р/М-2 від 14.06.2021 сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 23188,00 грн.
У п.п. 5.2-5.2.2 договору позичальник, підписуючи даний договір, засвідчив, що ознайомлений, повністю розуміє та погоджується з усіма умовами та змістом договору, додатків до нього та Правил і зобов`язується їх дотримуватись; інформація, надана товариством, забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги за цим договором без нав`язування її придбання.
Оскільки строк дії договору від 04.01.2021 сторонами визначений 30 днів і матеріали справи не містять доказів його пролонгації та вчинення позичальником ОСОБА_1 таких дій, які обумовлені в п. 4.14 Правил, термін кредитування не був пролонгований, а відтак закінчив свою дію 03.02.2021.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем кредит із настанням вказаної дати не повернуто, проценти за користування кредитом не сплачено.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при їх нарахуванні. 
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20 цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 , на яку є посилання в апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Отже, оскільки пунктом 3.3. кредитного договору № 210104-32163-1 від 04.01.2021, який знаходиться в розділі 3 цього договору «Відповідальність сторін та порядок повернення кредиту», встановлено розмір процентної ставки 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, то вимоги позивача є підставними . 
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, адже вимога позивача про стягнення 16 800 грн процентів, що нараховані після закінчення строку кредитування, спрямована на відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів та не є вимогою про стягнення відсотків за правомірне користування кредитними коштами.
Доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.
При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 3 статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 3 статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Тобто, критерії, визначені частиною 4 статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 141 цього Кодексу.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі №329/766/18 .
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року № 02/06/2022 (а.с.38-40), акт приймання-передачі наданих послуг № 4 до названого договору про надання юридичних послуг від 02.06.2022, в якому за підготовку позовних заяв про стягнення заборгованості по боржнику ОСОБА_2 (п. 23, 24) ТОВ "Фінансова компанія "Ріальто надано юридичні послуги на суму 9 000 грн (зокрема, виконавець ФОП ОСОБА_3 підготував позовну заяву про стягнення заборгованості з боржника ТОВ " ФК "Ріальто" – ОСОБА_1 за договором № 230104-32163-1 від 04.01.2021 та клопотання про витребування доказів (вартість послуг 8000 грн.), складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику ОСОБА_1 (вартість послуги 1000 грн.), долучено платіжне доручення № 210 від 06.10.2024 на підтвердження оплати наданих послуг.
Також матеріали справи містять копію свідоцтва Руденка К. В. про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2412 від 23.10.2018.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.
Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Саме такі правові висновки викладені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Отже, відповідачем не спростовано висновок суду щодо підставності заявлених вимог про стягнення витрат, понесених позивачем на правничу допомогу.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду.
Оскільки колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, то апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 28 липня 2025 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 23 січня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий – суддя

Судді