УХВАЛА
 
17 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 285/4003/24
провадження № 61-8524ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
розглянув касаційну скаргу Звязельського відділу державної виконавчої служби 
у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі за скаргою товариства 
з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» на дії начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у межах виконання рішення суду у справі за заявою товариства 
з обмеженою відповідальністю «Міськомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» (далі - ТОВ «Міськкомунсервіс») звернулося до суду із скаргою на дії начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби 
у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Звягельський ВДВС ).
 
Скарга обґрунтована тим, що 09 жовтня 2024 року ТОВ «Міськкомунсервіс» подало до Звягельського ВДВС заяву про примусове виконання судового наказу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 серпня 2024 року, виданого у справі № 285/4003/24 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Міськкомунсервіс» заборгованості за послуги з поводження з твердими побутовими відходами в сумі 2 588,34 грн та судовий збір у розмірі 302,80 грн.
 
Вказував, що 11 жовтня 2024 року державний виконавець Звягельського ВДВС Степанюк Ю. В. повернула виконавчий документ без виконання повідомленням 
від 11 жовтня 2024 року за виконавчим провадженням № НОМЕР_2, на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», мотивувавши тим, що у виконавчому документі відсутні ідентифікуючі дані боржника, а саме: дата народження.
 
Зазначав, що 18 жовтня 2024 року ТОВ «Міськкомунсервіс» подало до начальника Звягельського ВДВС скаргу на вище зазначене повідомлення державного виконавця, однак начальник Звягельського ВДВС Литвинова О. І. відмовила у її задоволенні, при цьому посилалася на статтю 26 Закону України «Про виконавче провадження», в якій вказано, що початок примусового виконання виконавчого документа розпочинається із винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому державний виконавець може проводити виконавчі дії та отримувати інформацію, у даному випадку щодо дати народження боржника, лише за відкритими виконавчими провадженням.
 
Враховуючи викладене, ТОВ «Міськкомунсервіс» просило суд: визнати незаконною та скасувати постанову № 708094/24.10 від 30 жовтня 2024 року і зобов`язати задовольнити скаргу № 507 від 18 жовтня 2024 року ТОВ «Міськкомунсервіс».
 
Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області 
від 10 січня 2025 року відмовлено у задоволенні скарги представника ТОВ «Міськкомунсервіс» на дії начальника Звягельського ВДВС Литвинової О. І., у межах виконання рішення суду у справі за заявою ТОВ «Міськкомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовий наказ та заява стягувача про примусове виконання рішення суду, у даному випадку судового наказу, не містять відомостей щодо дати народження боржника ОСОБА_1 , то дії державного виконавця щодо відмови у вчиненні виконавчої дії є правомірними.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Міськкомунсервіс» задоволено частково.
Ухвалу Новоград - Волинського міськрайонного суду Житомирської області 
від 10 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення скарги.
Визнано незаконною та скасовано постанову начальника Звягельського ВДВС 
Литвинової О. І. від 30 жовтня 2024 року про результати перевірки законності виконавчого провадження.
Зобов`язано начальника Звягельського ВДВС повторно розглянути скаргу ТОВ «Міськкомунсервіс» від 18 жовтня 2024 року.
У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
 
Частково задовольняючи скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутність у виконавчому документі дати народження боржника не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа, і такі дії державного виконавця Звягельського ВДВС при винесенні повідомлення від 11 жовтня 2024 року про повернення виконавчого документа ТОВ «Міськкомунсервіс» у зв`язку 
із відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.
 
Залишаючи скаргу в іншій частині без задоволення, суд апеляційної інстанції посилався на те, що при вирішенні питання щодо зобов`язання вчинити дії слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.
 
04 липня 2025 року Звягельський ВДВС через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року (надійшла до суду 07 липня 2025 року), 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Вказує, що відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» початок примусового виконання розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, яка виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа, тому державний виконавець може проводити виконавчі дії та отримувати інформацію лише за відкритим виконавчим провадженням.
 
Зазначає, що постанова № 708094/24.10 від 30 жовтня 2024 року начальника Звягельського ВДВС є законною та не підлягає скасуванню, оскільки дії державного виконавця є правомірними.
 
Колегія суддів, оцінивши доводи касаційної скарги та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції, вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 серпня 2024 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області видано судовий наказ 
у справі № 285/4003/24, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Міськкомунсервіс» 2 588,34 грн заборгованості та судові витрати.
 
Згідно відмітки у судовому наказі останній набрав законної сили 10 березня 
2024 року.
 
09 жовтня 2024 року ТОВ «Міськкомунсервіс» подало до Звягельського ВДВС заяву про примусове виконання вказаного вище судового наказу, із зазначенням наступних відомостей про боржника: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 . При цьому, відомостей щодо дати народження боржника не зазначено.
 
11 жовтня 2024 року державний виконавець Звягельського ВДВС Степанюк Ю. В. винесла повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ не містить даних щодо дати народження боржника-фізичної особи.
 
18 жовтня 2024 року ТОВ «Міськкомунсервіс» подало начальнику Звягельського ВДВС Литвиновій О. І. скаргу на вище зазначене рішення державного виконавця.
 
30 жовтня 2024 року начальником Звягельського ВДВС після розгляду поданої скарги ухвалено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_2, за змістом якої у задоволенні скарги відмовлено.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
 
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
 
Зазначене конституційне положення відображено у статті 18 ЦПК України, згідно 
з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх 
у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами 
у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:
1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;
2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;
3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом та інше.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника-фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - 
за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання 
в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
 
Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №471/283/17-ц (провадження №61-331св18) зроблено висновок, що «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.
 
Пунктом 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року передбачено, якщо під час проведення виконавчих дій встановлено дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (крім випадків отримання виконавцями нових даних, які ідентифікують боржника-фізичну особу, в порядку інформаційної взаємодії автоматизованої системи 
з державними базами даних і реєстрами), або виявлено технічну помилку, описку 
в реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, виконавець своєю постановою змінює або доповнює реєстраційні дані в автоматизованій системі. Така постанова виконавця долучається до матеріалів виконавчого провадження. Наведене також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №814/758/17.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі №761/20750/13-ц (провадження №61-15817св20) зазначено, що відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника, за наявності даних щодо його прізвища, імені, реєстраційного номера облікової картки платника податків та адреси місця проживання не породжує обґрунтованих сумнівів щодо ідентифікації особи боржника з метою примусового виконання судового рішення, і тому сама по собі                не може бути підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання.
 
Правовий висновок про те, що відсутність у виконавчому листі відомостей про дату народження боржника не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа без прийняття до виконання, неодноразово і послідовно викладено у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №471/283/17-ц (провадження №61-331св18), від 16 жовтня 2019 року у справі №219/7439/14-ц (провадження №61-31681св18), від 11 грудня 2019 року у справі №487/3774/16-ц (провадження №61-42083св18), від 08 квітня 2020 року у справі №175/3554/14-ц (провадження №61-11274св18),від 29 липня 2020 року у справі №761/20750/13-ц (провадження №61-21778св19), від 12 січня 2022 року у справі №753/1329/20-ц (провадження №61-7350св21), від 14 грудня 2022 року у справі №504/3238/16-ц (провадження №61-9909св22).
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що повернення виконавчого документа без виконання з формальних підстав, за наявності у ньому інформації, що достовірно ідентифікує особу боржника, становить втручання у право заявника на судовий розгляд, оскільки перешкоджає швидкому виконанню судового рішення. Вказане може вплинути на розумність строків реалізації права стягувача на справедливий суд, оскільки право на суд є захищеним лише у разі виконання судового рішення у порядку, передбаченому законом. Внаслідок повернення виконавчого документа без прийняття до виконання створюється ситуація, коли стягувач на заключному етапі захисту своїх цивільних прав, під час примусового виконання остаточного судового рішення змушений вживати додаткових зусиль для поновлення порушених прав, зокрема, повторно звертатись до суду для усунення недоліків виконавчого листа та повторного пред`являти його до виконання.
 
Верховний Суд погоджується з висновком Житомирського апеляційного суду стосовно того, що відсутність у виконавчому документі дати народження боржника не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа, і такі дії державного виконавця Звягельського ВДВС при винесенні повідомлення 
від 11 жовтня 2024 року про повернення виконавчого документа ТОВ «Міськкомунсервіс» у зв`язку із відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника, порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.
 
Відповідно до пункту 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» №1395/5 від 24 квітня 
2017 року, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного 
з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
 
Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, 
в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.
 
У постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 567/675/20 (провадження № 61-13762св21) зазначено про те, що «дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus 
№ 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02). Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 
1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати 
з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати 
у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому, суд не вправі перебирати на себе повноваження органів місцевого самоврядування, визначених законом».
 
Верховний Суд погоджується з висновком Житомирського апеляційного суду стосовно того, що при вирішенні питання щодо зобов`язання вчинити дії слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.
Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Повноваження виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень 
у виконавчому провадженні за своєю правовою природою є дискреційним, однак такі повноваження не є необмеженими.
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що скарга ТОВ «Міськкомунсервіс» в частині зобов`язання начальника Звягельського ВДВС задовольнити скаргу ТОВ «Міськкомунсервіс» № 507 від 18 жовтня 2024 року, підлягає частковому задоволенню, а саме в частині зобов`язання начальника Звягельського ВДВС відновити порушене право стягувача, а саме повторно розглянути скаргу та надати відповідь.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права 
є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на постанову Житомирського апеляційного суду 
від 10 червня 2025 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на постанову Житомирського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у справі за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Міськкомунсервіс» на дії начальника Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у межах виконання рішення суду у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Міськомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                   Г. В. Коломієць

 
 
                                                                                                         Б. І. Гулько

 
 
                                                                                                         Д. Д. Луспеник