УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 464/2964/24
провадження № 51-2009ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року                  у кримінальному провадженні № 22024140000000021 за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 436-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Насамперед, колегія суддів зауважує, що хоча захисник ОСОБА_5 у супровідному листі зазначив про скерування на адресу Суду касаційної скарги на виконання вимог ухвали Суду від 30 травня 2025 року (ухвала про залишення без руху касаційної скарги засудженої  ОСОБА_4 на судові рішення у цій же справі), однак у змісті касаційної скарги безпосередньо указав, що її подає захисник адвокат ОСОБА_5 , а отже, колегія суддів розцінює цю касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на згадані вище судові рішення стосовно  ОСОБА_4 як самостійну касаційну скаргу, що за змістом відповідає вимогам ст. 427 КПК, подану належним суб`єктом касаційного оскарження (захисником) у межах строку касаційного оскарження, розгляд якої необхідно здійснити у порядку, визначеному главою 32 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року  ОСОБА_4  визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк: 1 рік за ч. 2 ст. 436-2 КК; 1 рік 1 місяць за ч. 3 ст. 436-2 КК із застосування приписів ч. 1 ст. 69 КК.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим,  ОСОБА_4  призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.
Як встановив суд у вироку, ОСОБА_6 , будучи зареєстрованою в соціально-орієнтованій мережі «Однокласники» під публічним загальнодоступним обліковим записом « ОСОБА_7 », електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи за місцем свого проживання                    ( АДРЕСА_1 ), за допомогою персонального ноутбука, серійний номер NXHUSEUO0202604A042N0, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно, керуючись ідеологічними мотивами, 22 листопада 2022 року (точний час не встановлено), шляхом надання команди «вважає класним» (рос. «считает классным»), здійснила поширення публікації невстановленого досудовим розслідуванням користувача вказаної соціально-орієнтованої мережі, а саме фотозображення чоловіка у формі військовослужбовця російської окупаційної армії з георгіївською (гвардійською) стрічкою на рукаві та написом «Сегодня за 9 месяцев самый счастливый день. Мой папочка вернулся домой... Все, наконец то для нас этот ужас кончился... Папочка постарел, уставший, но живой и здоровый это главное Папочка ты наш герой и защитник!!! Спасибо Богу, что вернул папочку!», у якій міститься глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації.
Крім того, ОСОБА_6 , будучи зареєстрованою в соціально-орієнтованій мережі «Однокласники» під публічним загальнодоступним обліковим                      записом « ОСОБА_7 », електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи за місцем свого проживання                  ( АДРЕСА_1 ), за допомогою персонального ноутбука, серійний номер NXHUSEUO0202604A042N0, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно, керуючись ідеологічними мотивами, 09 серпня 2023 року (точний час не встановлено), шляхом надання команди «вважає класним» (рос. «считает классным»), здійснила повторне поширення публікації невстановленого досудовим розслідуванням користувача вказаної соціально-орієнтованої мережі, а саме фотозображення військовослужбовця російської окупаційної армії та текстом «Герой спецоперации ефрейтор Музаева спасла жизни тремстам воинам», у якій міститься глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 08 травня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_8 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить скасувати вирок Сихівського районного суду                        м. Львова від 07 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду                від 08 травня 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано тяжкість та суспільну небезпеку кримінального правопорушення; відомості про особу засудженої, яка раніше не судима, є особою похилого віку, позитивно характеризується, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, не заперечувала свою винуватість у скоєному та сприяла слідству                     у розкритті кримінальних правопорушень; досудову доповідь органу пробації, згідно з якою перевиховання засудженої можливе без ізоляції від суспільства. Зазначені обставини, на переконання захисника, свідчать про можливість звільнення засудженої від відбування з випробування на підставі ст. 75 КК, однак ці положення не були застосовані судами.
Крім того, скаржник завертає увагу Суду на намагання ОСОБА_4 виправити ситуацію, оскільки вона видалила сторінку з «Однокласників», припинила спілкування з родичами, які проживають за кордоном, та не вчинила нових кримінальних правопорушень.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженої у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч.ч. 2, 3 ст. 436-2 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженій покарання через суворість Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.
Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та  попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, чинній на момент учинення засудженою кримінального правопорушення) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженою діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з  випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Урахувавши наведені обставини, суд з урахуванням положень КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені ст.ст. 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст.ст. 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання врахував: ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, одне з яких є нетяжким злочином, а інше тяжким; особу засудженої, яка раніше не судима, працює на посаді монтажниці радіоапаратури та приладів в ТОВ РЗА «Системз», де характеризується позитивно, досягла пенсійного віку; досудову доповідь органу пробації, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а також ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній; наявність обставин, що пом`якшують покарання - визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину й відсутність обставин, які його обтяжують.
Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про неможливість призначення засудженій покарання у виді обмеження волі (за ч. 2 ст. 436-2 КК) через пенсійний вік, та вважав, що за вчинені кримінальні правопорушення необхідним і виправданим буде покарання у виді позбавлення волі.
Водночас з огляду на характер поведінки засудженої під час досудового розслідування, яка не перешкоджала органу досудового розслідування у встановленні фактичних обставин справи та давала визнавальні показання, що розцінено стороною обвинувачення як активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень; відсутність заходів забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_4 як підозрюваної; поведінку засудженої під час судового розслідування, а саме: що не оспорювала фактичних обставин у справі, не ухилялася від суду; відсутність обставин, які обтяжують покарання; наявність постійного місця проживання; відсутність законодавчих заборон, щодо застосування приписів ст. 69 КК (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) до ч. 3 ст. 436-2 КК місцевий суд вважав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 2 ст. 436-2 КК- 1 рік, а за ч. 3 ст. 436-2 КК покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць. Також суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженої спосіб його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що діяння засудженої, особливо під час збройної агресії рф проти України, не просто свідчать про її антиукраїнську позицію, а й створюють уяву у ворога, що вона, як громадянка України та жителька м. Львова, підтримує позицію російської влади, тим самим створює в них упевненість в успішності їхніх дій на території України та спонукає до продовження війни проти України, адже мережа «Однокласники» користується популярністю саме в рф, жителями якої є її друзі.
Не залишився поза увагою місцевого суду і факт здійснення ОСОБА_4 грошового переказу на користь ЗСУ, однак зазначене не може розцінюватися як додаткова пом`якшуюча обставина, оскільки захист Батьківщини є конституційним обов`язком кожного громадянина України, котрий полягає не тільки у веденні бойових дій, але і вжитті заходів щодо забезпечення будь-яких потреб держави, пов`язаних з правовим режимом воєнного стану.
Вказав суд першої інстанції й про неможливість звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням, оскільки вона вчинила кримінальні правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку коли на всій території України введено воєнний стан, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність цих правопорушень.
Призначені засудженій вид, розмір покарання, а також порядок його відбування, на переконання місцевого суду, дасть можливість їй оцінити свої діяння, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду засуджена ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу. 
Львівський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та порядку його відбування.
Висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду узгоджується з вимогами статей 370,             419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд, ухвалюючи рішення.
На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема щодо необхідності призначення засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк: 1 рік за ч. 2 ст. 436-2 КК; 1 рік 1 місяць за ч. 3 ст. 436-2 КК із застосування приписів ч. 1                      ст. 69 КК, а остаточного - на підставі ч. 1 ст. 70 КК на строк 1 рік 1 місяць. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для її виправлення. З огляду на зазначене твердження захисника в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, не є слушними. 
Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Суд касаційної інстанції під час перевірки доводів захисника враховує і встановлені місцевим судом обставини, зокрема спосіб, обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також, що вони вчинені в умовах воєнного стану, які, на переконання Верховного Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та скоєними протиправними діяннями, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість. До того ж визначені місцевим судом вид, розмір покарання та порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Також Суд зазначає, що касаційна скарга не містить таких обґрунтувань, які можна вважати переконливими для доведення спроможності досягнення мети спеціальної превенції (попередження вчинення нових кримінальних правопорушень засудженою) шляхом призначення більш м`якого покарання та застосування до засудженої звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
Крім того, Суд зауважує, що захисник ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою 25 липня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, у зв`язку з чим немає необхідності поновлювати йому цей строк, а тому відповідне клопотання необхідно залишити без задоволення.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Клопотання захисника ОСОБА_5 про поновлення строку касаційного оскарження вироку Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року та ухвали Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокузалишити без задоволення.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                     ОСОБА_3