ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/54775/24                                                   Суддя першої інстанції: Скрипка І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Епель О.В.,
          Карпушової О.В.,
При секретарі:                              Масловській К.І.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач, Офіс) про стягнення з Офісу на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021, звернутого до негайного виконання, зміненого в частині постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021, що залишена без змін постановою Верховного Суду від 08.03.2023 у справі №320/5210/21, за період затримки з 22.07.2021 по 31.10.2024 включно в сумі 1  865  024,40 грн з утриманням з цієї суми податків та зборів, встановлених законодавством України.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 позов задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді, а тому Офіс, як роботодавець, зобов`язаний був добровільно та негайно поновити працівника на роботі та видати відповідний наказ. Крім того, суд підкреслив, що доводи відповідача про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності після подання відповідної заяви спростовується чинним законодавством та висновками Верховного Суду, а тому за час затримки виконання рішення суду з Офісу необхідно стягнути середній заробіток. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи, шляхом подання заяви або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення, по-друге, рішення суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21, яким поновлено позивача на посаді Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора, не узгоджувалося з положеннями Кодексу законів про працю України, а тому не могло бути виконане, відтак строк затримки необхідно рахувати з часу прийняття рішення судом апеляційної, а не першої інстанції, по-третє, на час виконання рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 працював в Державній міграційній службі України, що унеможливлювало виконання такого рішення з огляду на порушення обмежень щодо сумісництва, по-четверте, невідкладно після надходження до Офісу постанови про відкриття виконавчого провадження щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі останнього було поновлено відповідним наказом, що виключає протиправність затримки відповідачем виконання рішення, по-п`яте, судом не враховано факт працевлаштування позивача у період затримки виконання рішення, що свідчить про необхідність виплати лише різниці у заробітку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що за усталеною практикою Верховного Суду роботодавець зобов`язаний добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі безвідносно до його подальшого оскарження, оскільки в іншому випадку в нього наступає відповідальність за затримку виконання такого рішення.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №320/6916/19 визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії №1 Генеральної прокуратури України від 04.11.2019 №246 про неуспішне проходження ОСОБА_1 іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 15.11.2019 №1521ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019.
Постановою Верховного Суду від 25.11.2022 указану постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 змінено в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Крім того, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21 позивача поновлено на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора з 20.11.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.11.2019 по день прийняття рішення у справі у розмірі 4  231  922 грн 86 коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора з 20.11.2019 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 змінено, викладено абзац другий та абзац третій резолютивної частини рішення наступного змісту:
«Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 листопада 2019 року.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 листопада 2019 року по 21 липня 2021 року у розмірі 941  609,88 грн.
В решті рішення суду залишити без змін».
Постановою Верховного Суду від 08.03.2023 у справі №320/5210/21 рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року в частині, яка не змінена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 320/5210/21, - залишено без змін.
Матеріали справи свідчать, що, починаючи з 23.11.2020 ОСОБА_1 звертався до генерального прокурора України із заявами щодо виконання постанови суду у справі №320/6916/19.
Крім того, 30.09.2024 у Департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зареєстровано заяву ОСОБА_1 про примусове виконання судового рішення у справі №320/5210/21.
03.10.2024 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 із виконання виконавчого листа №320/5210/21 від 01.11.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20.11.2019.
24.10.2024 головним державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 за невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця.
Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 01.11.2024 №1388ц скасовано наказ Генерального прокурора від 15.11.2019 №1521ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України та органах прокуратури з 21.11.2019. Із цим наказом позивача ознайомлено 06.11.2024.
15.11.2024 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Судом першої інстанції також встановлено, що 07.11.2024 ОСОБА_1 направив на адресу Офісу заяву-звернення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незаконну бездіяльність відповідача по невиконанню судового рішення із поновлення на роботі; додав довідку про банківські реквізити позивача.
Також із матеріалів справи вбачається, що з 04.01.2022 ОСОБА_1 призначено на посаду державної служби в Управлінні Державної міграційної служби в Житомирській області; з 12.03.2022 - у Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області; з 06.11.2024 - він звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу».
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні Законом України «Про прокуратуру», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку Київською обласною прокуратурою) строків виконання рішення суду про поновлення на посаді, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення із служби в органах прокуратури.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Указана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у справах №815/714/16, №821/1333/16, № 822/3307/17, №817/1517/17.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання відповідальності роботодавця за затримку виконання рішення про поновлення особи на службі в органах прокуратури, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Судовою колегією враховується, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно (п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 8 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
При цьому приписи ст. 236 КЗпП України закріплюють, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Частиною 3 статті 14 КАС України закріплено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена вже згаданою статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Колегія суддів наголошує, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Колегією суддів враховується, що Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування ст. 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.
Так, у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 суд касаційної інстанції зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Також Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
Як висновок, суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом також, зокрема, і в постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, від 23.03.2023 у справі №420/8539/21, від 21.11.2024 у справі № 640/22270/21, від 10.04.2025 у справі № 280/5280/23.
При цьому, у постанові від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 Верховний Суд, урахувавши раніше висловлену правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
Таким чином, доводи fпелянта про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, оцінюються колегією суддів критично, оскільки спростовуються нормами ст. 236 КЗпП України та практикою Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що з 22.07.2021 по 19.10.2021 включно не було видано наказ про поновлення позивача на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора з 20.11.2019 (згідно рішення суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21) та з 20.10.2021 по 31.10.2024 - на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України (згідно постанови суду від 19.10.2021 у справі №320/5210/21), судова колегія приходить до висновку про правильність позиції суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді.
Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21 не могло бути виконано з огляду на те, що ОСОБА_1 всупереч положень ст. ч. 1 ст. 235 КЗпП України та усталеної практики Верховного Суду було поновлено на іншій, ніж з якої звільнено, посаді, колегія суддів зазначає, що, як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 380/8582/22, аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.
Цей висновок узгоджується також із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 28.05.2021 у справі № 380/2355/20.
З аналогічних мотивів суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на те, що строк затримки виконання рішення про поновлення на роботі має обчислюватися з 20.10.2022 (дня, наступного за днем ухвалення судом апеляційної інстанції постанови у справі №320/5210/21), а не з 22.07.2021 (дня, наступного за днем ухвалення рішення судом першої інстанції у справі №320/5210/21), позаяк обов`язок з виконання рішення про поновлення на роботі виникає у роботодавця негайно безвідносно до подальшого оскарження такого рішення.
З приводу доводів відповідача про те, що на час виконання рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 працював в Державній міграційній службі України, що унеможливлювало виконання такого рішення з огляду на порушення обмежень щодо сумісництва, а також про те, що судом не враховано факт працевлаштування позивача у період затримки виконання рішення, що свідчить про необхідність виплати лише різниці у заробітку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
У постанові від 05.12.2024 у справі №360/4354/21 Верховний Суд, відповідаючи на аргумент Луганської обласної прокуратури стосовно того, що судове рішення про поновлення на роботі не могло бути виконано негайно, оскільки у період, коли позивач підлягав поновленню на посаді прокурора за рішенням суду, останній працював на посаді державної служби, що виключало можливість одночасно обіймати посаду прокурора, зазначив таке.
Аналіз положень статті 236 КЗпП України свідчить про те, що цією нормою закону установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через бездіяльність роботодавця. При цьому законодавець, з огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України і одночасно закріплений у статті 371 КАС України, виходив з того, що будь-яка бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, за висновком Верховного Суду у згаданій справі, заявник (якого було працевлаштовано на посаді державної служби) має право на отримання компенсації, установленої статтею 236 КЗпП України, за весь період невиконання рішення суду про поновлення на посаді.
Крім того, працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.
Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 05.10.2023 у справі №340/693/22, від 25.07.2024 у справі №360/6493/21, від 10.04.2025 у справі № 280/5280/23.
Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 30.05.2024 у справі № 340/1334/22 наголошено, що стаття 236 КЗпП України, так само як і стаття 235 КЗпП України, не передбачають підстав, на основі яких сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення може бути зменшена. Доводи про те, що працівник, якого було незаконно звільнено й поновлено на роботі, протягом періоду вимушеного прогулу та/або невиконання рішення про поновлення на роботі був працевлаштований та отримував заробітну плату могли б бути слушними за іншого законодавчого регулювання, яке передбачало б таку умову/підставу для зменшення суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на посаді чи за час вимушеного прогулу.
Аналогічні за змістом висновки про те, що отримання особою іншого доходу, у тому числі за новим місцем роботи, не має значення для цілей обчислення розміру середнього заробітку за правилами статті 236 КЗпП України (не є підставою для його зменшення) викладено також у постанові Верховного Суду від 21.01.2022 у справі № 640/22054/18.
Отже, посилання апелянта на те, що середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі підлягає зменшенню на суму доходу, отриманого за новим місцем роботи, ґрунтується на неправильному застосуванні статті 236 КЗпП України.
За таких обставин, суд першої інстанції, правильно зазначивши, що у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі №320/5210/21 встановлений середньоденний заробіток ОСОБА_1 у розмірі 2  274,42 грн, що не заперечується й апелянтом, а період затримки виконання судового рішення складає 850 робочих днів, обґрунтовано вказав на необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 1  933  257 грн.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.
Повне рішення виготовлено 08 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                      В.В. Файдюк 

Судді:                                                                                 О.В. Епель

          О.В. Карпушова