ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

09 липня 2025 року
м. Харків

справа № 643/3291/24
провадження № 22-ц/818/1493/25

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року, ухвалене суддею Крівцовим Д.А., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обгрунтування позову зазначає, що з 01 грудня 2021 року по 30 серпня 2023 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах. У вказаний період їй була нарахована, проте не виплачена заробітна плата в розмірі 83497,47грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про виплату заробітної плати, проте заборгованість по заробітній платі не сплачена. У зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати вона також просить стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у вказаному вище розмірі.

З урахування викладеного просить суд:

стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2023 року в розмірі 83497,47грн.;
стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2023 року по 01 березня 2024 року у розмірі 244799,43грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 83 497,47грн.
В іншій частині позову – відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника Фещенка І.С. Станіславовича, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що судом першої інстанції здійснив неправильне дослідження та оцінку листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, який наданий відповідачем.
Відповідно до приписів частини першої статті 14-1 Закону № 671/97-ВР ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та
видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю
Однак, лист ТПП України, не є сертифікатом у розумінні Закону № 671/97-ВР, та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта господарювання, для якого настали певні форс-мажорні обставини саме за договором про надання послуг, укладеного між сторонами.
Лист ТПП України носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у кожному конкретному випадку. Неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства.
Лист ТПП України жодним чином не підтверджує ту обставину, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та введення воєнного стану, відповідач не мав можливості своєчасно виконати зобов`язання за трудовим договором перед Позивачем.
Крім того, відповідачем до матеріалів справи в якості доказів було долучено постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2024 року у справі №760/29187/23, яку суд першої інстанції визнав за преюдиційну для даної справи. Вважає що суд першої інстанції здійснив неправильне дослідження та оцінку цього доказу, без врахування висновків Верховного Суду.
Суд першої інстанції при дослідженні та оцінці цього доказу послався на положення частини п`ятої статті 82 ЦПК України, однак не взяв до уваги, що у справі №760/29187/23 інший суб?єктний склад, та інші правовідносини, а відтак, встановлені Солом`янським районним судом міста Києва під час розгляду справи №760/29187/23 про адміністративне правопорушення обставини не є такими, що в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду цієї цивільної справи та не є такими, що мають преюдиційне значення для справи №643/3291/24.
Також безпідставними є посилання суду першої інстанції на розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/3368/24 про визнання Відповідача банкрутом як на доказ скрутного фінансового становища Відповідача. Рішення у справі № 910/3368/24 не дають можливості перевірити відомості про матеріальний стан Відповідача, наявність коштів на його рахунках на момент звільнення Позивача. До того ж, відсутність коштів не звільняє роботодавця від відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України. Крім того, зазначена ухвала була скасована постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 листопада 2024 року у справі №910/3368/24, а відтак не має для даної справи преюдиційного значення.
Крім того, безпідставними є посилання суду першої інстанції на розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/14555/23 про стягнення на користь ТОВ «ДІЄСА» з Російської Федерації збитків у вигляді упущеної вигоди як на доказ скрутного фінансового становища Відповідача. Рішення в справі №910/14555/23 не дають можливості перевірити відомості про матеріальний стан Відповідача, наявність коштів на його рахунках на момент звільнення Позивача. До того ж, відсутність коштів не звільняє роботодавця від відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення арештів на кошти роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України. Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2024 у справі № 910/14555/23 не можна перевірити відомості про матеріальний стан Відповідача на момент звільнення Позивача, наявність грошових коштів на рахунках Відповідача на момент звільнення Позивача. Таким чином, це судове рішення не є преюдиційним для справи №643/3291/24.
Судом першої інстанції неправильно досліджено та надано оцінку доказу – Сертифікату Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року.
Вважає, що Сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року має засвідчувати неможливість ТОВ «ДІЄСА», як роботодавця, внаслідок дії обставин непереборної сили виконати свої обов`язки, передбачені частиною першою статті 47 КЗпП України та частини першої статті 116 КЗпП України (перед своїм працівником – ОСОБА_1 . Однак, Сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року засвідчує неможливість ТОВ
«ДІЄСА», як роботодавця, внаслідок дії обставин непереборної сили виконати свої обов`язки не перед його працівником – фізичною особою – ОСОБА_1 , а перед юридичними особами – державними органами – перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці.
Відтак, оскільки ОСОБА_1 не згадується у Сертифікаті Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року, він не стосується її та не є належним доказом відсутності вини Відповідача перед нею внаслідок дії обставин непереборної сили.
Судом першої інстанції неправильно досліджено та надано оцінку постановам Київського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у справі №757/2043/24, від 24 жовтня 2024 у справі № 367/891/24, від 08 листопада 2024 року у справі №757/5604/24, Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у справі №523/7152/24, оскільки дані судові рішення не є преюдиційними для даної справи №643/3291/24.
Також, звертає увагу на те, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є працівником регіонального представництва Відповідача, яке опинилося на окупованій території чи зазнало значних та істотних руйнувань або пошкоджень внаслідок бойових дій, у зв`язку з чим припинило свою господарську діяльність.
Крім того, вважає, що дослідженню апеляційним судом підлягають нові докази, а саме судові рішення, які підтверджують, що у період з липня по грудень 2023 року відповідач витрачав грошові кошти не на виплату заробітної плати своїм працівникам, а на сплату судових зборів.
Неможливість подання цих доказів в суд першої інстанції обгрунтовує тим, що в суді першої інстанції її інтереси представляв інший представник – адвокат, який припинив відносини із своїм клієнтом після ухвалення судом рішення, тому наразі представництво її інтересів в суді апеляційної інстанції здійснює адвокатське об`єднання «Фещенко та партнери», яке лише після ознайомлення із матеріалами справи мало можливість зібрати вказані докази.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивача – відсутня, оскільки порушення строків розрахунку обумовлено скрутним фінансовим становищем відповідача, яке є наслідком ведення бойових дій на території України, тобто наслідком обставини непереборної сили.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «ДІЄСА» на посаді заступника керуючого магазином.

Відповідно до наказу відповідача №Z00/30/08/005 від 30 серпня 2023 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника керуючого магазином з 31 серпня 2023 року за угодою сторін.

Згідно з розрахунковими листами, наданими відповідачем на виконання ухвали суду від 25 червня 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 83497,47грн.

Оскільки рішення суду в частині стягнення з відповідача вказаної заборгованості по заробітній платі, сторонами не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не оскаржується.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення.

Згідно із частиною 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно із частиною 1 статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, приписи якої кореспондуються із статтею 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини 1 статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

23 квітня 2024 року ТОВ “Дієса” отримало сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні”, з якого убачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ “Дієса” щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України “Про оплату праці”, з урахуванням статті 10 Закону України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до частини 2 статті 10 Закону України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” у термін: з 12 березня 2022
року. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2022 року в справі № 908/2287/17, від 16 липня 2019 року в справі № 917/1053/18, від 14 лютого 2018 року № 926/2343/16, від 25 листопада 2021 року в справі № 905/55/21, на які посилається заявник.

Обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”. Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України “Про правовий режим воєнного стану”.

Частинами 2 та 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. При цьому не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

ТОВ “Дієса”, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначило, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини роботодавця, а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан). 

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 23 квітня 2024 року, яким засвідчується наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ “Дієса”, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, колегія суддів вважає, що затримка виплати ОСОБА_1 , належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини ТОВ “Дієса”.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є сертифікатом, що підтверджує наявність форс-мажорних обставин, необхідно зазначити, що вказаний лист є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Його не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону про ТПП, а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії рф. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин (постанова Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22).

Між тим, суд першої інстанції в оскаржуваному рішення не ототожнював лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 із сертифікатом, що підтверджує наявність форс-мажорних обставин, послався на нього в контексті встановлених у справі обставин, тому в цій частині доводи апеляційної скарги необґрунтовані.

Посилання відповідача на те, що вказаний сертифікат є неналежним доказом на спростування позовних вимог, оскільки останній засвідчує неможливість ТОВ «ДІЄСА», як роботодавця, внаслідок дії обставин непереборної сили виконати свої обов`язки не перед його працівником, а перед іншими юридичними особами – колегією суддів не приймаються.

У вказаному сертифікати Київська ТПП, щодо обов?язку ТОВ “Дієса” вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації прав працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», посилаючись на надані ТОВ “Дієса” звіти про оцінку збитків, бухгалтерські довідки щодо суми збитків, на інші сертифікати Київської ТПП, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі, повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, буд. 1-А, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), які з 12 березня 2022 року по день видачі цього сертифікату (23 квітня 2024 року) унеможливили виконання цього обов?язку в зазначений термін.

Таким чином, даний сертифікат стосується саме обов?язку ТОВ “Дієса” по виплаті заробітної плати.

Сертифікат торгово-промислової палати не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.

Навіть за відсутності сертифіката торгово-промислової палати, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором, про що зазначено також в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 вказала: «Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів". Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката».

Саме такими міркуваннями керувався суд першої інстанції під час вирішення спору.

Отже, окрім сертифікату N?3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року обставини непереборної сили можуть підтверджуватись і іншими належними допустимим доказами.

Як свідчать матеріали справи та вбачається із відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, на розгляді Солом`янського районного суду м. Києва перебувала справа відносно ОСОБА_3 , генерального директора ТОВ «Дієса», за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року у справі №760/29187/23 провадження у справі про притягнення генерального директора відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП – закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. 

Із змісту постанови вбачається, що відносно  ОСОБА_4  генерального директора ТОВ «Дієса» було складено протокол про адміністративне правопорушення № Ц/КВ/26559/5/П/ПТ від 31.10.2023 р. зі змісту якого слідує, що у порушення вимог ч. 1 ст. 10 Закону України № 2136 заробітна плата працівникам не виплачується відповідно до умов, визначених трудовим договором, станом на час проведення позапланового заходу у ТОВ «Дієса» заборгованість із виплати заробітної плати за період липень-вересень 2023 перед 1124 працівниками становить 21 544 461, 15 грн., в тому числі заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_5 станом на 31.10.2023 становить 16 918, 29 грн. Заборгованість з виплати заробітної плати та розрахункових коштів у ТОВ «Дієса» перед 1081 звільненими працівниками становить 31 991 659, 98 грн., в тому числі перед: ОСОБА_6 , звільненим наказом Z00/12/09/005 від 12.09.2023 – у сумі 29538, 38 грн., які не виплачено у день звільнення, станом на час проведення позапланового заходу кошти не виплачені, ОСОБА_7 , якого було звільнено наказом Z00/23/08/003 від 23.08.2023 – 13 071, 12 грн., які не виплачені у день звільнення, станом на час проведення позапланового заходу кошти не виплачені. У протоколі маються пояснення ОСОБА_4 , яка зазначила, що із протоколом не згодна /а. с. 1-3/.
За результатами проведення позапланового заходу державного контролю щодо додержання вимог законодавства у сфері оплати праці відносно ТОВ «Дієса» було складено Акт № Ц/КВ/26559/5 від 31 жовтня 2023 року, з якого слідує, що ОСОБА_4 призначена генеральним директором товариства на підставі наказу № 5-КП від 05.03.2019 р., під час перевірки у ТОВ «Дієса» відповідно до наданих документів виявлено порушення вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 10 Закону України 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». А саме: заборгованість із виплати заробітної плати та розрахункових коштів перед 1081 звільненими працівниками становить 31 991 659, 98 грн. Заборгованість з виплати заробітної плати перед працюючими 1124 працівниками станом на 01.10.2023 становить 21 544 461, 15 грн. З інформації, викладеної в акті, вбачається, що заборгованість перед працівниками виникла у 2023 році.
Судом було зроблено наступний висновок:
«Таким чином, із поданих до суду доказів вбачається, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, у розпорядженні уповноваженої особи, якою такий протокол було складено, перебували доводи ОСОБА_4 про те, що заборгованість із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «Дієса» виникла внаслідок бойових дій та окупації частини території України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що призвело до знищення частини складських приміщень товариства та втрати контролю над частиною магазинів торгівельної мережі Ельдорадо, діяльність яких була призупинена, а деяких припинена у зв`язку із фізичним знищенням».

Вказана постанова набрала законної сили 

Посилання позивача на те, що дана постанова суду не має преюдиційного значення є помилковими, адже частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини встановлені під час розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення стосується саме не виплати працівникам заборгованості по заробітній платі керівництвом ТОВ «Дієса», в особі генерального директора ОСОБА_4 .

Вказаною постановою було встановлено, що заборгованість із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «Дієса» виникла внаслідок бойових дій та окупації частини території України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що призвело до знищення частини складських приміщень товариства та втрати контролю над частиною магазинів торгівельної мережі Ельдорадо, діяльність яких була призупинена, а деяких припинена у зв`язку із фізичним знищенням.

Оскільки позивачем не доведено вини відповідача у виплаті заборгованості по заробітній платі з порушенням строків, колегія суддів не вбачає правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 02 грудня 2024 року по справі №757/2043/24-ц.

Посилання позивача на те, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є працівником регіонального представництва Відповідача, яке опинилося на окупованій території чи зазнало значних та істотних руйнувань або пошкоджень внаслідок бойових дій, у зв`язку з чим припинило свою господарську діяльність – не впливають на висновки суд, оскільки в даному випадку має місце порушення господарської діяльності відповідача ТОВ «Дієса», погіршення її фінансового стану внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, яка виразилася у знищенні частини складських приміщень товариства та втрати контролю над частиною магазинів торгівельної мережі Ельдорадо.

Що стосується нових доказів на які посилається апелянт то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 є позивачем по справі, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, приймала участь у судовому засіданні через свого представника ОСОБА_8 .

Отже, позивач мала змогу скористатися своїми процесуальними права та заявити клопотання про долучення нових доказів долучених до апеляційної скарги, зокрема копії судових рішень, та обгрунтувати ними свої вимоги, в суді першої інстанції. 

За таких обставин, колегія суддів на вбачає поважних причин для прийняття долучених відповідачем до апеляційної скарги нових доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                    Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                                                                 В.Б. Яцина