ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/6608/24                Головуючий суддя І інстанції Жорняк О. М.
Провадження № 22-ц/818/1995/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                         Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2024 року, у справі № 619/6608/24 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є споживачами послуг опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг, станом на 01.08.2024 у боржників виникла заборгованість в сумі 41740,89 грн, що утворилася за період з 01.02.2015 по 31.07.2024, 809,48 грн - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постання теплової енергії за період з 01.04.2022 по 31.07.2024, 1565,52 грн - інфляційні втрати, 604,80 грн – 3% річних за період 01.05.19-01.01.2022, та разом складає 44720, 69 грн.
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2024 року позов КП «ХТМ» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 47748,69 грн, з яких: 41740,89 грн - за послугу з постачання теплової енергії, 809,48 грн - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постання теплової енергії за період з 01.04.2022 по 31.07.2024, 1565,52 грн - інфляційні втрати, 604,80 грн – 3% річних. 
Стягнуто ОСОБА_1  та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1514,00 грн з кожного.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 03 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу разом і з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не звернув увагу на те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце слухання справи. В матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення рекомендованого листа, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати до суду відзив на позовну заяву або заяву про застосування строку позовної давності. 
Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки знаходяться за межами строку позовної давності. 
Стосовно доводів позовної заяви про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, посилається на постанову КМУ від 05 березня 2022 року № 206 та зазначає, що згідно вказаної постанови до припинення чи скасування воєнного стану в України забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за комунальні послуги.
У відзиві представник позивача Вініцький М.В. зазначив, що строк позовної давності за період з 11 березня 2017 року закінчувався 11 березня 2020 року, а також на всій території України запроваджено карантин до 30 червня 2023 року, тому під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину. Строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду в силу приписів пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії воєнного стану, тому період заборгованості з 12 березня 2017 року по 30 червня 2024 року не виходять поза межі строку позовної давності.
Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заочне рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як вбачається з відповіді на запит суду про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.09.2024 № 02-22/5387 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с.13,14).
За вказаною адресою КП «Харківські теплові мережі» відкрито обліковий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання по за адресою АДРЕСА_1 .
Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався. 
У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг теплопостачання, однак відповідачі не  виконували належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в  повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в  результаті чого станом на 01.08.2024 у боржників виникла заборгованість в сумі 41740,89 грн, що утворилася за період з 01.02.2015 по 31.07.2024, 809,48 грн - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постання теплової енергії за період з 01.04.2022 по 31.07.2024, 1565,52 грн - інфляційні втрати, 604,80 грн – 3% річних за період 01.05.19-01.01.2022 та разом складає 44720,69 грн.
З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за теплопостачання 44720,69 грн та судовий збір в розмірі 3028,00, а всього разом- 47748,69 грн.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від  функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)  комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з  утримання  будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,   обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з  ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Положеннями частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.
Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30  жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в  справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 лютого 2015 року по 31 липня 2024 року надавались  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.
З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 ,вбачається, що станом на 01.08.2024 у боржників виникла заборгованість в сумі 41740,89 грн, що утворилася за період з 01.02.2015 по 31.07.2024, 809,48 грн - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постання теплової енергії за період з 01.04.2022 по 31.07.2024, 1565,52 грн - інфляційні втрати, 604,80 грн – 3% річних за період 01.05.19-01.01.2022 та разом складає 44720,69 грн.
За вказаний період 01.02.2015 по 31.07.2024 включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 44720,69 грн (а.с.4-5,6,7).
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять. 
Таким чином у суду були підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги за період з 01.02.2015 по 31.07.2024 року в розмірі 44720,69 грн. 
Всупереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК України відповідачі не надали суду першої та апеляційної інстанції доказів на спростування існування зазначеної заборгованості, існування підстави для їх звільнення від оплати наданих послуг матеріали справи не містять.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов згідно зіст.525ЦК України не допускається, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Тому позивач мав право проводити нарахування, навіть, за умови фактичного неотримання відповідачами послуг з теплопостачання при самовільному відключенні від мереж центрального теплопостачання, тобто в разі неотримання послуги споживачем з його вини.
Згідно заст.625 ЦК України та п.20 Правил, положення яких носять обов`язковий характер і застосовуються незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625ЦК України.
Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи дану норму закону, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з відповідачів крім заборгованості також підлягає стягненню 3% річних та інфляційні збитки розраховані за період невиконання грошового зобов`язання.
Щодо застосування строку позовної давності, про яку зазначає відповідач по справі, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог КП «ХТМ», а відповідачем по справі зроблено заяву про застосування строку позовної давності, то апеляційний суд має встановити чи було належним чином повідомлено відповідача по справі про розгляд судом першої інстанції.
У доводаї скарги ОСОБА_1 вказала про те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце слухання справи, та що у матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення рекомендованого листа, у зв`язку з чим вона був позбавлений можливості подати до суду відзив на позовну заяву або заяву про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, 18 листопада 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи за наявними у справі матеріалами суд ухвалив рішення у даній справі.
Судова кореспонденція надсилалася відповідачам на адресу їх реєстрації. 
Пунктом 1 частини 8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 20.09.2024 було повідомлено належним чином про розгляд справи (а.с.17,18).
Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом першої інстанції вимог статті 128 ЦПК України.
Таким чином,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції розглянув справу, належним чином повідомивши відповідача ОСОБА_1 , що свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаного учасника справи про розгляд справи. Зазначене не є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.
Оскільки строк позовної давності застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення й враховуючи, що відповідачка по справі, будучи належним чином повідомлена про розгляд справи, відповідної заяви не зробила, то й у апеляційного суду відсутні правові підстави для розгляду її заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, яку вона вперше подала до суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення. Як встановлено судом апеляційної інстанції апелянт не надала належних і допустимих доказів на спростування наявної у справі зворотної розписки про отримання 20 вересня 2024 року копії ухвали суду першої інстанції від 13 вересня 2024 року про відкриття спрощеного позовного провадження у справі та призначення її до розгляду у судовому засіданні на 11.00 18 листопада 2024 року та відповідну судову повістку (а.с. 17). 
За таких обставин доводи скарги про те, що вона не була повідомлена судом про судове засідання і суд розглянув справу без її належного повідомлення, а також що вона перебувала на лікуванні – не є доведеними. При цьому колегія суддів не бере до уваги копію довідки про наявність у відповідачки ОСОБА_1 другої групи інвалідності за загальним захворюванням, оскільки вона не є належним доказом перебування на лікуванні в день отримання повістки та судового засідання, коли була розглянута справа (а.с. 34, 93).
Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги, які були наведені з цього приводу, за їх недоведеності.
Крім цього, вказане грошове зобов`язання відповідачі, на момент розгляду справи, не виконали й доказів зворотного не надали, тому, з точки зору апеляційного суду, районний суд правомірно вказав, що КП «ХТМ», відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Також не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто 3% річних та інфляційних втрат, оскільки згідно постанови КМУ від 05 березня 2022 року № 206 до припинення чи скасування воєнного стану в України забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за комунальні послуги.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.05.2019 року по 01.01.2022 року (а.с.7), тобто до введення в Україні на час воєнного стану вказаного мораторію, отже такі доводи також є безпідставними.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2024 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий                                                         В.Б.Яцина

Судді                                                                                Ю.М.Мальований

                                                                                              Н.П.Пилипчук